КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №373/2640/23 Головуючий у 1 інстанції: Хасанова В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2023 року представник АТ «Таскомбанк» - Великий Н.С. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором № від 25.05.2020 року у розмірі 108 668 грн 29 коп., а також витрати зі сплати судового збору.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.05.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачкою був укладений кредитний договір

№ .

Відповідно до умов п.1.1. кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Згідно з умовами п.1.3. кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в паспорті кредиту, який є невід`ємною частиною цього договору.

За п.2.1. кредитного договору всі інші умови кредитного договору, викладені в паспорті кредиту та в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР».

Відповідно до п.2.2. кредитного договору цей договір, паспорт кредиту №4718198 і Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» складають єдиний кредитний договір.

Відповідно до умов паспорту кредиту №4718198 та кредитного договору № від 25.05.2020 позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах:

- сума кредиту - 79 126,00 гривень;

- строк користування - 48 місяців;

- річні проценти - 11,99 % від суми боргу за договором;

- щомісячні проценти - 2,99 % від суми кредиту.

Кредит надається безготівковим шляхом, протягом 3 (трьох) банківських днів від дня укладення договору (п.4 паспорту кредиту).

Суму кредитних коштів відповідачу було перераховано відповідно до п.4 договору, отже кредитодавець свої обов`язки за кредитним договором виконав в повному обсязі.

17 грудня 2021 року права вимоги за кредитним договором відступлені AT «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги №171221 від 17.12.2021 року.

Відповідно до умов договору факторингу та Витягу з реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги №171221 від 17.12.2021 року позивач є новим кредитором ОСОБА_1 за кредитним договором № від 25.05.2020 року.

Разом з тим, умови вищезазначеного кредитного договору позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором (графіком погашення кредиту) строки не повернуті.

Станом на 30.08.2023 року заборгованість позичальника за кредитним договором склала 108 668 грн. 29 коп., а саме:

-заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) - 55 423 грн. 67 коп.;

-заборгованість по річним процентам (в т. ч. прострочена) - 9 814 грн. 91 коп.;

-заборгованість за щомісячними процентами (в т.ч. прострочена) - 42 429 грн. 71 коп.

З урахуванням викладеного, просив позовні вимоги задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за наданим кредитом, включаючи наведені складові.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором № від 25.05.2020 у розмірі 108 668 (сто вісім тисяч шістсот шістдесят вісім) гривень 29 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що згідно правової позиції Верховного Суду в постанові від 23 травня 2022 року по справі №393/126/20 підписання паспорту споживчого кредиту, з огляду на його правову природу (це не частина кредитного договору, а спосіб повідомлення позикодавця кредитором про наявні пропозиції кредитування) - не є підтвердженням досягнення між Позивачем та Відповідачем умов кредитування, в тому числі і щодо процентної ставки. На вказані твердження звертали увагу суду першої інстанції в судових засіданнях, у відзиві, а також в дебатах.

Наголошує, що в кредитному договорі процентна ставка не зазначена і підписання Відповідачем Паспорту споживчого кредиту не може свідчити про погодження сторонами розміру відсотків, порядку їх нарахування та не є підставою для задоволення позовних вимог по стягненню річних та щомісячних процентів.

Однак судом першої інстанції вказані обставини не було взято до уваги, а також вважає що не враховано висновки Верховного Суду.

Судом першої інстанції не взято до уваги також нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах і, що за відсутності належних та допустимих доказів, сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з кредитодавцем фактично не є рівними.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про укладення 25.05.2020 року між Відповідачем та ПАТ «СК «ТАС» відповідних договорів страхування (14 976 грн, 800 грн); відсутні докази, що між ТОВ «МайСейфеті»» та Відповідачем було укладено договір на оплату за пакет послуг «Охоронець..» на суму 650 грн; відсутні докази, що між ТОВ «Саппорт.УА» та Відповідачем-було укладено договір на оплату техпідтримки на суму 300 грн., та, як наслідок, відсутні докази, що Відповідач доручила ТОВ «ФК «ЦФР» перевести кошти у розмірі 16 726 грн на користь відповідних товариств.

Відповідач не мала особистого бажання укладати відповідні договори. Дані умови нав`язував кредитодавець (справа №175/4261/22, справа №336/9789/23, справа №496/1027/23, справа №336/9660/23).

Зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що грошові кошти у загальній сумі 16 726 грн дійсно були перераховані на рахунки відповідних товариств.

Твердження, що Відповідач отримала кредит в сумі 79 126 грн вважає безпідставним.

Звертає увагу апеляційного суду, що зміст оскаржуваного рішення не свідчить про дослідження судом та оцінку доказів, поданих представником Відповідача, а також про вирішення заяви визнати відповідь на відзив №171336/70 від 23.01.2024 року не поданою та не брати до уваги відповідні докази. Таким чином, вважає, що оскаржуване рішення не є обґрунтованим та законним.

Також не взято до уваги та не дано правової оцінки, що розрахунок заборгованості є внутрішнім документом Позивача, який не містить умов договору, які було погоджено між сторонами. Також в ньому не зазначено, яким чином нараховувалися відсотки за користування кредитом, а також відсутня інформація про отримання коштів.

Розрахунок заборгованості не підтверджує вимоги Позивача за кредитним договором у заявленому розмірі, оскільки Позивачем не були додані первинні належні та допустимі докази на підтвердження отримання Відповідачем кредитних коштів від первісного кредитора та неповернення або часткового повернення кредиту, якими є документи первинної бухгалтерської документації (виписка по рахунку, платіжні документи). Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19.

На переконання апелянта, позивач, звертаючись до суду, не надав належних доказів та не обґрунтував неможливість їх подання та не звертався з клопотанням про їх витребування, відтак не довів наявність заборгованості відповідача у заявленому розмірі.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору та утворення, у зв`язку із цим заборгованості за кредитом, а також набуття прав вимоги за цими грошовими зобов`язаннями, а відповідачем, в свою чергу, не надано суду обґрунтованих доказів щодо спростування наведених в позові обставин, а також доказів на підтвердження належного виконання нею умов кредитного договору, та не спростовано правильності нарахованої позивачем кредитної заборгованості.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статей 205, 207 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 (ч.1) ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Пунктом 2 ч.1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За статтею 1055 ЦК України Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

При цьому позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №906/310/19.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст.519 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Судом встановлено, що 25.05.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачкою укладено Кредитний договір №.

За умовами п.1.1. кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Згідно з п.1.3 Кредитного договору (Договір) позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту № 4718198, який є невід`ємною частиною цього договору.

Також, п.1.4 Договору передбачено, що позичальник, підписавши цей договір, доручає кредитодавцю виплатити/сплатити за рахунок отриманого кредиту суми грошових коштів за реквізитами, що зазначені в Кредитному договорі на погашення заборгованості за іншими кредитними договорами та оплату супутніх послуг.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що інші умови кредитного договору, викладені в Паспорті кредиту та Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» (редакція від 04.05.2020), розміщених на сайті http//kreditmarket.ua, з якими позичальник ознайомився до укладення цього договору, та до якого позичальник приєднується, підписавши цей Договір.

Відповідно до п.2.2 Договору цей договір, Паспорт кредиту №4718198 та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» складають єдиний кредитний договір.

За умовами Паспорту кредиту №4718198 та Кредитного договору

№ позичальниці надано грошові кошти на наступних мовах: сума кредиту - 79 126,00 грн; строк користування - 48 місяців; річні проценти - 11,99 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 2,99 % від суми кредиту. Також у Паспорті кредиту визначено порядок повернення кредиту, а саме, кількість та розмір платежів, періодичність внесення платежів - від 25.05.2020 року до 03.06.2024 року, що складає 48 місяців. Орієнтована загальна вартість кредиту для позичальника за весь строк користування кредитом складає 213 842,75 грн.

Кредит надається безготівковим шляхом, протягом 3 банківських днів від дня кладення договору (п. 4 Паспорта кредиту).

Кредитний договір та паспорт кредиту підписані ОСОБА_1 , про що свідчить її власноручний підпис.

Отже, сторонами було погоджено всі істотні умови кредитного договору.

Встановлено, що 25.05.2020 року відповідно до даних платіжної інструкції

№, здійснено переказ на користь ОСОБА_1 , кредитний договір № від 25.05.2020 року.

Як вбачається з Витягів з реєстру оплачених страховок ЗАТ СК «ТАС», ОСОБА_1 сплачено 25.05.2020 року наступні страховки: в сумі 14 976 грн; в сумі 800 грн та в сумі 650 грн.

Як вбачається з Витягу з реєстру проданих електронних ключів доступу до мобільного додатку «Support.UA» 25.05.2020 року за ОСОБА_1 сплачено 300 грн.

17.12.2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» укладено договір факторингу №171221, згідно з яким ТОВ «ФК «ЦФР» відступило на користь АТ «Таскомбанк» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, згідно Реєстру прав вимог (Додаток №1), в тому числі за кредитним договором № від 25.05.2020 року, що укладений з відповідачем.

Відповідно до п.1.1. договору факторингу №171221 «права вимоги» - всі належні Клієнту на дату відступлення Прав Вимоги права грошової вимоги до Позичальника за кредитним договором щодо повернення основної заборгованості, сплати нарахованих процентів за користування коштами, та штрафних санкцій в обсязі, визначеному станом на дату відступлення прав вимоги, а також право нараховувати за умовами кредитного договору і вимагати від позичальника сплати процентів за користування кредитом, штрафних санкцій та будь-яких інших платежів згідно з кредитним договором та платежів, передбачених чинним законодавством, включаючи права вимоги за кредитним договором, що можуть виникнути в майбутньому.

17.12.2021 року був складений Акт прийому-передачі Реєстру прав вимоги за Договором факторингу №171221 від 17.12.2021 року на загальну суму заборгованості 512 057 517,95 грн за кредитними договорами.

За копіями платіжних інструкцій №№833770406, 833770412, 833770408. 833770411, 833770410, 833770409 АТ «Таскомбанк» 07.12.2021 року перерахувало ТОВ «ФК «ЦФР» відповідні суми на оплату тіла кредиту, простроченої комісії, нарахованої щомісячної комісії, прострочених відсотків, нарахованих відсотків згідно договору факторингу №171221 від 17.12.2021 року по кредитному договору № від 25.05.2020 року, клієнт - ОСОБА_1 .

Отже, АТ «Таскомбанк» набуло право грошової вимоги до відповідача.

Як вбачається з довідки про рух грошових коштів, виданої ТОВ «ФК «ЦФР» від 18.03.2023 року №8615415-SG, ОСОБА_1 оформила 25.05.2020 кредит у ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», кредитний договір № на суму 79 126,00 грн. Право кредитодавця по даному договору передано іншій компанії. Сума, що надійшла на погашення кредиту за період від 13.07.2020 до 03.12.2021 становить 76 006, 75 грн.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, станом на 30.08.2023 заборгованість позичальника за кредитним договором склала 108 668 грн. 29 коп., а саме:

- заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) - 55 423 грн 67 коп.;

- заборгованість по річних процентах (в т. ч. прострочена) - 9 814 грн 91 коп.;

- заборгованість за щомісячними процентами (в т.ч. прострочена) - 42 429 грн 71 коп.

Вказані суми заборгованості також вбачаються з виписок по особовому рахунку ОСОБА_1 за період від 25.055.2020 року до 30.08.2023 року.

31.05.2023 року за №149388/70.2.1 позивачем на ім`я відповідача було направлено повідомлення-вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором.

Як встановлено судом, 25.05.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала строком на 48 місяців кредит на суму 79 126 грн. За умовами кредитного договору річні проценти за користування кредитом становлять - 11,99 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти - 2,99 % від суми кредиту.

Відповідно до наданих позивачем документів, ОСОБА_1 не в повній мірі виконала взяті на себе за кредитним договором зобов`язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, відсотків за його користування, у зв`язку з чим станом на 30.08.2023 року заборгованість позичальника за кредитним договором склала 108 668 грн 29 коп., а саме: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) - 55 423 грн 67 коп.; заборгованість по річним процентам (в т. ч. прострочена) - 9 814 грн 91 коп.; заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) - 42 429 грн 71 коп.

Також, судом встановлено, що 17 грудня 2021 року ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» уклали договір факторингу №171221, за умовами якого ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» набуло прав вимоги до кредитора ОСОБА_1 за кредитним договором № від 25.05.2020 року.

Перехід прав вимоги до АТ «Таскомбанк» підтверджується витягом з реєстру прав вимог до договору факторингу №171221 від 17.12.2021 року.

Згідно долученого до справи договору, за яким відступлено право вимоги боргу до ОСОБА_1 , сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, визначили межі, обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора, порядок передачі документів новому кредитору, що підтверджують права вимоги до боржника, ціну договору та порядок розрахунку між сторонами за відступлення, що відповідач не спростував.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не оспорила, та не надала суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вважав, що долучений до справи договір факторингу є чинним, його дійсність ніким не оспорено, а тому він підлягає виконанню.

Посилання представника відповідача на те, що Кредитний договір не містить даних про погоджений з позичальником розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, а також на те, що паспорт споживчого кредиту визначає лише орієнтовні, тобто змінювані відсоткові ставки за користування кредитними коштами, є безпідставними.

Так, відповідно до п.п.1.3. 2.2 Кредитного договору, укладеного між сторонами, позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту №4718198, який є невід`ємною частиною цього договору; цей договір, Паспорт кредиту №4718198 та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» складають єдиний кредитний договір. Кредитний договір та Паспорт споживчого кредиту підписані власноручно ОСОБА_1 .

Отже, як вірно вважав суд першої інстанції, відповідачка шляхом підписання Кредитного договору та Паспорту споживчого кредиту погодилась на сплату відсотків за користування кредитними коштами, у порядку, в розмірі, та на умовах, встановлених в Паспорті споживчого кредиту, а отже була зобов`язана сплачувати платежі в сумі та з періодичністю, що визначені графіком платежів, погодженим сторонами у Паспорті кредиту.

За застереженням у Паспорті споживчого кредиту, використання інших способів надання кредиту та/або зміна інших вищезазначених умов кредитування можуть мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача.

З цього вбачається, що обраний ОСОБА_1 спосіб отримання кредиту та інші умови її кредитування передбачали застосування відсотків, визначених у Паспорті споживчого кредиту, і лише зміна умов кредитування могла тягти за собою зміну реальної річної та щорічної ставки відсотків за користування кредитом.

Крім того, згідно з п.3.3 Умов отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» в редакції від 04.05.2020 року, які згідно з укладеним кредитним договором є невід`ємною частиною договору, ставка щодо кожного виду процентів є фіксованою та визначається в паспорті кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Твердження представника відповідачки про те, що у банку не було підстав включати до суми кредитної заборгованості суми страхових платежів, як вірно вважав суд, також не заслуговують на увагу, оскільки підписуючи кредитний договір, відповідач доручила банку за рахунок отриманого кредиту - 79 126, 00 грн виплатити вказані у договорі суми та за вказаними у договорі реквізитами.

За змістом договору загальна сума кредиту спрямовується на споживчі цілі відповідача, а частина - на оплату страхових платежів. З такими умовами договору позичальник ознайомилась та погодилась, проставивши на ньому власноручний підпис.

Відповідачка, не заявляла додаткових вимог щодо умов договору, не відкликала своєї згоди на його укладення, за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору до кредитора не зверталась, укладений договір не оскаржувала.

У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 сформульовано висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Щодо долучених відповідачкою квитанцій про внесення платежів на погашення кредитної заборгованості на підтвердження відсутності боргу, то суд вірно зазначав, що вказані в квитанціях суми коштів були сплачені відповідачем шляхом погашення кредиту до 17.12.202 року, тобто, до відступлення права вимоги за кредитним договором до АТ «Таскомбанк» та, як вбачається з довідки ТОВ «ФК «ЦФР» від 18.03.2023 року №8615415-SG, були враховані первісним кредитором під час обрахунку загальної заборгованості за кредитом ОСОБА_1 .

Поряд з цим, квитанції про оплату за ID та ID на суму 2 000 грн та 2 500 грн, є неналежними доказами, оскільки зазначені в них реквізити кредитного договору різняться з тим, за яким стягується заборгованість у даній цивільній справі.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку в тому, що ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та в добровільному порядку, у строки, передбачені в договорі, отримані в кредит кошти не повернула.

Так як позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору та утворення, у зв`язку з цим заборгованості за кредитом, а також набуття прав вимоги за цими грошовими зобов`язаннями, а відповідачем, в свою чергу, не надано суду обґрунтованих доказів щодо спростування наведених в позові обставин, а також доказів на підтвердження належного виконання нею умов кредитного договору, та не спростовано правильності нарахованої позивачем кредитної заборгованості, то суд вірно вважав, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення, і дійшов вірного висновку, що вимоги позову про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 108 668, 29 грн необхідно було задовольнити.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: