Провадження №: 2-о/755/279/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" вересня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

за участю присяжних - Берези І.І., Гончаренка О.Г.

при секретарі - Яхно П.А.

за участю: заявника - ОСОБА_1

представника заявника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про оголошення фізичної особи померлою, -

В С Т А Н О В И В:

Заявниця, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою, в якій просить суд: оголосити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померлим.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що перебувала із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі із 25.02.2005. Від шлюбу із ОСОБА_3 має двох дітей: ОСОБА_4 , 2006 року народження та ОСОБА_5 , 2011 року народження. Вказала, що родина мешкала у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 2005 року по 2015 рік, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . У червні 2015 року всією сім`єю родина перебувала на відпочинку у АР Крим. Приблизно наприкінці червня - початку липня ОСОБА_1 , разом з дітьми: ОСОБА_4 , 2006 р.н. та ОСОБА_5 , 2011 р.н. повернулась додому у м. Дружківка, а ОСОБА_3 залишився в АР Крим у пошуках роботи, оскільки після окупації росією частини Донецької області роботи у м. Дружківка було дуже мало. Після цього, у 2015 році при невідомих заявниці обставинах ОСОБА_3 було засуджено у АР Крим та переведено відбувати покарання до росії. Остання телефонна розмова з ОСОБА_3 відбулась у заявниці у 2016 році, коли останній вже не перебував у місці відбуття покарання, проте скаржився на дуже поганий стан здоров`я та те, що його не хочуть приймати у лікарнях через відсутність страхування, а його зір складає приблизно 20%. Вважає, що у цій телефонній розмові, ОСОБА_3 , прощався з нею та дітьми, а також вибачався за те, що з ним таке трапилось і він опинився у безпорадному стані. Самостійні пошуки заявницею чоловіка жодного результату не дали. Проте, останній стало відомо, що ОСОБА_3 відбуває покарання у м. Волгоград росії. 17.08.2023 нею була подана заява до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві за фактом зникнення ОСОБА_3 . Вважає, що вичерпала усі доступні способи здобуття доказів щодо встановлення місця перебування ОСОБА_3 . Зазначила, що фактично відомостей про місце перебування ОСОБА_3 немає з 2016 року, тобто вже більше ніж 7 років.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.04.2024 відкрито провадження у цій цивільній справі та призначено її розгляд проводити у порядку окремого провадження судом у складі одного судді і двох присяжних у судовому засіданні.

03.06.2024, 24.07.2024 до суду від уповноваженого представника заінтересованої особи надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

17.06.2024 до суду від представника заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення доказів.

12.08.2024 до суду від представника заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення доказів.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надійшло.

У судовому засіданні, заявниця ОСОБА_1 подану заяву підтримала та просила її повністю задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у заяві. Додатково повідомила суду, що якби ОСОБА_3 був би живий, то вийшов би на зв`язок. Вказала, що після останньої телефонної розмови в 2016 році він порадив «триматися» та сказав, що за можливості буде виїжджати. На запитання про підстави позбавлення волі від вказав: «Сама знаєш за що». Повідомила, що ОСОБА_3 мав різні татуювання, мав проукраїнську позицію та працював у спецпідрозділах України.

Представник заявниці ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вимоги заяви підтримав та просив її задовольнити, з підстав викладених у заяві.

Уповноважений представник заінтересованої особи до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Суд, вислухавши пояснення заявниці та її представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.02.2005, який був розірваний рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19.11.2020 (а.с. 66, 75-76).

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилось двоє дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 69,73).

22.09.2020 Красноармійським міськрайонним судом Донецької області винесено судовий наказ про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей (а.с.74).

18.10.2019 заявниця звернулась до Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції в Донецькій області Головного управління Національної поліції про отримання відомостей щодо ОСОБА_3 та отримала відповідь, що останній в державному розшуку на території України не перебував та не перебуває (а.с. 79)

Листом від 20.07.2020 на звернення ОСОБА_1 від 30.06.2020 Дружківським відділенням поліції Краматорського відділу поліції в Донецькій області Головного управління Національної поліції повідомлено, що ОСОБА_3 з 2015 року відбуває покарання за вчинення злочину у місті Волгоград, Російської Федерації (а.с.80).

У поданій заяві ОСОБА_1 зазначила, що мала у 2016 році телефонну розмову з чоловіком, у якій останній повідомив, що відбуває покарання у російській федерації.

Отже, встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що ОСОБА_3 з 2015 року перебував на території російської федерації, де відбував покарання, про що з 2016 року було достовірно відомо заявниці ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.

Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина.

Тобто особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення фізичної особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи (правова презумпція).

При розгляді справ вказаної категорії судам слід, крім іншого, з`ясовувати, чи може бути відсутність особи умисною, тобто чи не переховується вона від правоохоронних органів з метою уникнення юридичної відповідальності.

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 226/3053/18 (провадження № 61-11048св19).

Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 461/424/15-ц (провадження № 61-35636св18).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Звертаючись до суду із цією заявою заявниця посилається на те, що нею вичерпано усі доступні способи встановлення інформації про місце перебування ОСОБА_3 , а в загальному інформація про його місце перебування відсутня більше семи років. Вказала, що у 2015 році ОСОБА_3 залишився на території АРК Крим з метою працевлаштування, де перебував разом із сім`єю на відпочинку, оскільки після окупації російською федерацією частини Донецької області було дуже мало роботи, а вона з дітьми повернулась до м. Дружківка, Донецької області. У подальшому, в 2016 році їй стало відомо, що чоловік з 2015 року відбуває покарання за злочин на території російської федерації. Зазначила, що будь-якого зв`язку з ОСОБА_3 немає на сьогодні, відомостей про його місце перебування також остання немає та встановити таку інформацію не вдалось можливим.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок щодо доказування обставин, що підтверджують відсутність відомостей про місце перебування особи, яку заявник просить оголосити померлим у місці його постійного проживання протягом трьох років, покладається чинним законодавством України саме на заявника.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши у сукупності надані до суду докази на підтвердження фактів, викладених у заяві, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Так, на підтвердження заявлених вимог заявниця до суду надала ряд відповідей на її звернення до відповідних компетентних органів України, зокрема слідчих органів та органів, які займаються питаннями щодо військовополонених. З наданої до суду інформації вбачається, що в провадженні Дніпровського УП ГУНП у м. Києві та в провадженні Слідчого управління Головного управління Служби безпеки України в АР Крим перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 (з відміткою: безвісті зниклий) та за ст. 438 КК України щодо безвісті зниклого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, на території України останній до кримінальної відповідальності не притягувався, у місцях позбавлення волі не перебував. Водночас, листом від 20.07.2020 Дружківським відділенням поліції Краматорського відділу поліції в Донецькій області Головного управління Національної поліції повідомлено, що ОСОБА_3 з 2015 року відбуває покарання за вчинення злочину у місті Волгоград, Російської Федерації.

Крім того, 23.12.2022 набрав чинності Закон України від 01.12.2022 №2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993». Цим Законом передбачено зупинення у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України 22.01.1993 та Протоколу 1997 року до Конвенції, вчиненого від імені України 28.03.1997 та вихід України з Конвенції від 22.01.1993 та Протоколу від 28.03.1997.

Так, дія Конвенції від 22.01.1993 та Протоколу від 28.03.1997 зупинена з 27.12.2022.

Також, Закон України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» визначає правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей. Для цілей цього Закону особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.

В той же час, суд звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_3 не може вважатися таким, що зник безвісті за особливих обставин - збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру, за відсутності інших даних, оскільки з 2015 року відбував покарання за вчинення злочину у місті Волгоград, російської федерації.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2018 у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Таким чином, наведене та установлене судом свідчить про те, що заявниця з 2016 року по 2023 рік не зверталась до уповноважених органів та установ щодо встановлення фактичного місця перебування ОСОБА_3 , зважаючи на відому з 2016 року останній інформацію про місце його перебування, а також до дипломатичних та консульських установ з метою офіційного розшуку її чоловіка, в тому числі на підставі Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 у період її дії. У той же час, суд позбавлений можливості встановити будь-яку іншу інформацію щодо місця перебування та проживання ОСОБА_3 , зважаючи на те, що останній мав зареєстроване місце проживання та востаннє перебував на територіях України, які тимчасово окуповані російською федерацією. Заявниця, зазначаючи суду про те, що останній входив до підрозділів України та ймовірно може бути військовополоненим, не надає доказів на підтвердження такої інформації. Також, заявницею не вказано на наявність будь-яких інших обставин, що дають суду підстави вважати особу безвісно відсутньою, померлою чи такою, що загинула від певного нещасного випадку.

Визнання особи померлою є крайньою мірою та потребує встановлення всіх об`єктивних обставин, що стали передумовою для такого звернення, з метою уникнення в подальшому негативних наслідків щодо переходу майнових прав особи, оголошеної померлою, у разі її появи.

Враховуючи викладене та встановлене у сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про оголошення фізичної особи померлою, оскільки у суду відсутні належні, достатні та допустимі докази на підтвердження обставин, що загрожували ОСОБА_3 смертю або дають підставу припускати його загибель від певного нещасного випадку. Водночас, відсутність інформації щодо його місця проживання у суду та неможливість встановити таку інформацію судом, яка не вказує безпосередньо на наявність підстав вважати його померлим чи таким, що пропав безвісти за обставин, що загрожували йому смертю або дають підставу припускати його загибель від певного нещасного випадку, не є безумовною підставою для задоволення вимог даної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. 46 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 5, 10, 76-81, 258-259, 263-265, 305-308 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про оголошення фізичної особи померлою - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду складено 24.09.2024.

Суддя:

Присяжні: 1)

2)