Справа № 199/2774/24
(2/199/1840/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

29.05.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., за участі позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка також діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в суд з даним позовом до відповідача, зазначивши, що на підставі ордеру. виданого Виконавчим комітету Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська № 521 від 14 червня 1979 року ОСОБА_12 , сім`я якої складається з 7 людей, надано право на зайняття п`яти кімнатної квартири АДРЕСА_1 видано на підставі Рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 08 червня 1979 року № 455/2.

Склад осіб, що проживають в квартирі, у відповідності до ордеру: ОСОБА_12 (онсмовний квартиронаймач), ОСОБА_13 (чоловік), ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_15 (донька), ОСОБА_16 (донька).

Рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську Ради № 63/3 від 15.03.2013 року, було змінено договір найму жилого приміщення.

Так, на 5-тикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , укладено договір найму з ОСОБА_1 , розірвавши договір найму з ОСОБА_12 - бабусею заявниці, у зв`язку з її смертю. У відповідності до Рішення, сім`я складається із 13 осіб - позивач (наймач), ОСОБА_4 (батько позивача), ОСОБА_5 (мати позивача), ОСОБА_6 (сестра позивача), ОСОБА_17 (брат позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на день подання позову знятий з обліку у зв`язку зі смертю), ОСОБА_8 (тітка позивача), ОСОБА_18 (син ОСОБА_8 тітки позивача), ОСОБА_19 (тітка позивача, станом на день подання позову знята з обліку та має інше місце реєстрації проживання), ОСОБА_20 (брат позивача станом на день подання позову знятий з обліку та має інше місце реєстрації проживання), ОСОБА_10 (тітка позивача), ОСОБА_11 (сестра позивача), ОСОБА_9 (брат позивача), ОСОБА_3 (брат позивача).

Після добудування корпусів до даного будинку, нумерація квартир була змінена. Вірний номер квартири вже після зміни, є квартира АДРЕСА_3 . Саме цей номер вказаний вже у Рішенні № 63/3 від 15.03.2013 року, та відповідно у паспортах всіх зареєстрованих у квартирі осіб.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у даній квартирі, але фактично не проживає у ній ще з 2018 року. Відповідач ще у 2018 році переїхав до Республіки Польща на постійне місце проживання, та з тих пір проживає в іншій країні, у квартиру за місцем реєстрації не навідується, своїх власних речей у ній не має, не сплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири, у зв`язку з чим останній перешкоджає позивачу у реалізації її прав як власника квартири.

У зв`язку з чим позивач просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_4 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2024 року відкрито провадження по даній справі.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Відповідач та треті особи до судового засідання не з`явились, повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що на підставі ордеру, виданого Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська № 521 від 14 червня 1979 року ОСОБА_12 , сім`я якої складається з 7 людей, надано право на зайняття п`яти кімнатної квартири АДРЕСА_1 видано на підставі Рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 08 червня 1979 року № 455/2.

Склад осіб, що проживають в квартирі, у відповідності до Ордеру: ОСОБА_12 (онсмовний квартиронаймач), ОСОБА_13 (чоловік), ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_15 (донька), ОСОБА_16 (донька).

Рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради № 63/3 від 15.03.2013 року, було змінено договір найму жилого приміщення на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , укладено договір найму з ОСОБА_1 , розірвавши договір найму з ОСОБА_12 - бабусею заявниці, у зв`язку з її смертю. У відповідності до даного рішення, сім`я складається із 13 осіб - позивач (наймач), ОСОБА_4 (батько позивача), ОСОБА_5 (мати позивача), ОСОБА_6 (сестра позивача), ОСОБА_17 (брат позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на день подання позову знятий з обліку у зв`язку зі смертю), ОСОБА_8 (тітка позивача), ОСОБА_18 (син ОСОБА_8 тітки позивача), ОСОБА_19 (тітка позивача, станом на день подання позову знята з обліку та має інше місце реєстрації проживання), ОСОБА_20 (брат позивача станом на день подання позову знятий з обліку та має інше місце реєстрації проживання), ОСОБА_10 (тітка позивача), ОСОБА_11 (сестра позивача), ОСОБА_9 (брат позивача), ОСОБА_3 (брат позивача).

Відповідно до довідки № 006293 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у квартирі АДРЕСА_4 у квартирі відповідач по справі зареєстрований 28 грудня 2015 року.

У матеріалах справи міститься акт про непроживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації починаючи з 2018 року та по теперішній час, складаний сусідами ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які були допитані в судовому засіданні в якості свідків.

Відповідно дост.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положення ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частина 2 вказаної норми передбачає, що якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою зберігається намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місяця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві.(Кривіцькі проти України, заява № 30856/03, рішення ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Верховний Суд у своїй постанові по справі № 755/13349/16-ц від 24.11.2021 зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло відтак визнання відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням буде порушенням принципу пропорційності, що у свою чергу спричинить порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Оцінивши докази надані позивачем, а саме акт від 01 квітня 2024 року про непроживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_4 з 2018 року, суад вважає його неналежним доказом, оскільки дописані в якості свідків особи, які підписали даний акт, пояснили, що відповідача по справі не бачили зовсім, що взагалі не можуть пригадати чи проживав він колись за вказаною адресою. Доказів щодо перебування відповідача за кордоном, часу виїзду, терміну перебування, не надано.

Водночас, суд наголошує на тому, що з 24.02.2022 у відповідності до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено та неодноразово продовжено режим воєнного стану.

Порядком встановлення заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1450 передбачено, що запровадження заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб здійснюється військовим командуванням на підставі указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та полягає у забороні декларування (реєстрації) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, зняття із задекларованого (зареєстрованого) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, крім зняття із задекларованого (зареєстрованого) місця перебування чи місця проживання осіб у разі одночасного декларування (реєстрації) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій воєнний стан не введено.

Враховуючи вищенаведене, а також загальновідомого факту тимчасової міграції населення у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту відсутності відповідача у вищевказаній квартирі протягом встановленого законодавством строку без поважних причин.

З урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідно судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст.71,72 ЖК України, суд-

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя В.В. Руденко