2/705/641/24 РІШЕННЯ
28 жовтня 2024 року м.Умань
Уманський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Єщенко О.І.,
секретаря судового засідання Щербакової Л.А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеса, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, до ОСОБА_3 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай», про стягнення коштів, витрачених на стаціонарне лікування особи, потерпілої від кримінального правопорушення,
Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеса від 19.01.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
У судовому засіданні 16.05.2023 задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай».
25.05.2023 заступником керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси Д.Великодним подано відповідь на відзив, яка була прийнята судом у судовому засіданні 18.07.2023. У відповіді на відзив зазначено, що Одеська міська рада неналежно виконує свої повноваження щодо стягнення коштів, у зв`язку із чим у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави, а також звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Також документами, доданими відповідачем, встановлено, що він вчасно не звернувся до ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ», чим порушив відповідну процедуру страхового відшкодування, яка встановлена Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» як наслідок не має права на страхову виплату. В свою чергу встановлено факт припинення вказаного товариства.
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2023 позовну заяву передано на розгляд до Уманського міськрайонного суду Черкаської області за підсудністю.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Єщенко О.І.
Ухвалою судді Єщенко О.І. від 05.10.2023 прийнято справу до свого провадження.
Представник позивача прокурор Уманської окружної прокуратури Бурлака В.П. у судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги Приморської окружної прокуратури міста Одеса підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.
Представник позивача Одеської міської ради в судове засідання не з`явилась. 04.12.2023 сформувала в системі «Електронний суд» клопотання про розгляд справи за відсутності сторони. У клопотанні зазначила, що із метою недопущення збільшення та затягування строків судового розгляду справи, просить проводити судове засідання за відсутності уповноваженої особи Одеської міської ради. Також вказала, що Одеська міська рада підтримує доводи позовної заяви та просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився.
Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що її чоловік відповідач у справі ОСОБА_3 не порушував ПДР, не скоював наїзду на потерпілу та не вчиняв жодного кримінального правопорушення. Всім було вигідно затягувати строк розгляду справи про притягнення його до кримінальної відповідальності. Їх було введено в оману та вони не усвідомлювали наслідків закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. Долучені до справи докази свідчать про фальсифікацію події кримінального правопорушення. Особливої уваги заслуговує фальсифікація рахунків-фактур, які були додані до первісного позову та тепер, сума за останнім з яких перевищена на 8798,13 грн. Фактів перебування потерпілої, якою вона не є насправді, на лікуванні аж 33 дні не надано, як і не надано доказів її травмування саме під час ДТП, тим більше за участі її чоловіка, який керував автомобілем.
Представник третьої особи ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомив.
Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов належить задовольнити з таких підстав.
Листом Одеської міської ради за вих. № 01/01-37/608 від 27.12.2022 повідомлено заступника керівника Приморської окружної прокуратури про те, що станом на цей час винуватцем ДТП ОСОБА_3 не внесені кошти до бюджету Одеської міської ради. Департамент охорони здоров`я Одеської міської ради та КНП «Міська клінічна лікарня № 1» ОМР до суду з питань відшкодування витрат на лікування ОСОБА_4 не звертались та звертатися не будуть, оскільки відсутні кошти на сплату судового збору.
Щодо доводів відповідача про відсутність підстав звернення прокурором до суду суд зазначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятою 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави» може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Водночас є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».
ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43).
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Системне тлумачення частини четвертої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У цій справі підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив нездійснення Одеською міською радою упродовж тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, а саме не звернення до суду з вимогами про відшкодування державі витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення (злочину).
Суд зазначає, що, звертаючись до суду з позовом, прокурор обґрунтовував порушення інтересів держави, визначив орган, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, та вказав, у чому полягає бездіяльність зазначеного органу щодо захисту законних інтересів держави, а саме, що орган місцевого самоврядування Одеська міська рада, всупереч покладених на неї завдань щодо звернення до суду із позовом про відшкодування витрат на лікування потерпілого від злочину, не вжила заходи для усунення порушень, вказаних у позовній заяві, після винесення ухвали у кримінальній справі.
Крім того, прокурор перед зверненням до суду проінформував Одеську міську раду про наміри звернення до суду.
Таким чином, прокурор належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду з позовом на захист інтересів держави без порушення порядку такого звернення, передбаченого Законом України «Про прокуратуру».
Щодо твердження відповідача про необхідність відшкодування шкоди страхувальником ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай», слід зазначити таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка скоїла злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Згідно зі ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом №1961-IV.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю здоров`ю, майну третьої особи.
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 Закону № 1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпечено транспортного засобу (ст. 5 цього Закону).
Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участі забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-права відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не може бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією.
Вказаний висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 26.02.2016 у справі № 6-1343цс15.
Щодо суті позовних вимог про стягнення витрат на лікування потерпілої від злочину.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти від відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 1, 3, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» від 07.07.1995 № 11, відповідальність за відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, може покладатися на засуджених при заподіянні шкоди як умисними, так і необережними діями.
Сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування.
Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.
Відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування.
Питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 № 545 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 2 Порядку сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день.
Пунктом 3 Порядку встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.
Стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я (пункт 4 Порядку).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вказаною ухвалою встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме в тому, що 16.05.2019, у денний час доби, приблизно о 06 годині 30 хвилин, при необмеженій видимості, в умовах сухого дорожнього покриття, водій ОСОБА_3 , керуючи технічно справним вантажним фургоном «IVECO 65c17», р.н. НОМЕР_1 , здійснював рух по правій смузі свого напрямку руху проїзної частини вулиці Єкатериненської, у Приморському районі м. Одеси, з боку вулиці Пантилеймонівської, у напрямку Новощепного ряду, на якому організовано двохсторонній рух, по одній смузі руху в кожному напрямку.
Водій ОСОБА_3 при під`їзді до нерегульованого перехрестя вулиці Єкатериненської - вулиці Новощепний ряд, виконуючи маневр правого повороту із проїзної частини вулиці Єкатериненської на проїзну частину вулиці Новощепний ряд, будучи не уважним і не слідкуючи за дорожньою обстановкою, не переконався у безпеці маневру, не вибрав безпечний боковий інтервал та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка до наїзду стояла біля торгового прилавку.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого вколоченого перелому шийки лівого стегна, та які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
В умовах даної дорожньо-транспортної ситуації, водій вантажного фургону «IVECO 65c17», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , мав технічну можливість запобігти дану подію шляхом виконання в односторонньому порядку вимог п. 10.1, п. 13.1 та п. 13.3 Правил дорожнього руху України.
В даній дорожньо-транспортній ситуації водій вантажного фургону «IVECO 65c17», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , при виконанні маневру повороту праворуч повинен був переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, також йому необхідно було вибрати безпечний боковий інтервал, який дозволив би йому безперешкодно для інших учасників дорожнього руху здійснити об`їзд пішохода, який стояв біля торгового прилавку, що регламентовано вимогами п. 10.1, п. 13.1 та п. 13.3 Правил дорожнього руху України.
Оскільки водій вантажного фургону «IVECO 65c17», р.н. Є НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, то в даній дорожній обстановці його дії не відповідали вимогам п. 10.1, п. 13.1 та п. 13.3 Правил дорожнього руху України, створювали достатні умови для настання події і складалися з ними в причинному зв`язку.
Таким чином, водій автомобіля «IVECO 65c17», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 своїми діями допустив порушення вимог п.п. 2.3., 10.1., 13.1., 13.3. Правил дорожнього руху України, які вказують на те, що:
п. 2.3 ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п. 10.1 ПДР «Перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.»;
п. 13.1 ПДР «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.»;
п. 13.3 ПДР «Під час обгону, випередження, об їзду перешкоди чи зустрічного роз їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.».
Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
У судовому засіданні захисник обвинуваченого клопотання підтримала та просила його задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні погодився із думкою захисника.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Доводи відповідача та його представника про те, що розрахунок-фактура № 21 від 24.08.2022, доданий до позову, відрізняється від розрахунку-фактури № 382 від 20.08.2019, є завищеним, можливо фальсифікованим, суд не бере до уваги, оскільки доказів на підтвердження зазначеного суду не надано.
За змістом статті 129 КПК України обвинувачений у кримінальному провадженні звільняється від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану злочином, у разі встановлення судом відсутності події кримінального правопорушення.
Отже, в усіх інших випадках, у тому числі і у разі, коли кримінальне провадження закрите у зв`язку із примиренням винного із потерпілим або у зв`язку із закінченням строків притягнення особи до кримінальної відповідальності, питання про цивільно-правову відповідальність вирішується на загальних підставах.
Враховуючи те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, що належить до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження, витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину відшкодовуються у такому самому порядку, як і при ухваленні обвинувального вироку.
Відповідно до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули певні строки.
Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 встановлено, що особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.
Із наведених норм убачається, що особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у разі наявності сукупності обставин: вчинення особою кримінального правопорушення, закінчення певного строку притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність підстав для переривання або зупинення строків давності.
З урахуванням наведеного, розв`язуючи спір, суд бере до уваги, що під час вирішення питання про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України Приморським районним судом м. Одеси ОСОБА_3 будь-яких заперечень щодо застосування до нього вказаної норми не висловлював, отже, погодився, що усі зазначені вище обставини були наявні станом на постановлення ухвали від 30.05.2022 про закриття кримінального провадження.
З огляду на викладене, суд відхиляє посилання відповідача на відсутність доказів вчинення ним ДТП, за обставин, зазначених у обвинувальному акті та ухвалі суду від 30.05.2022 про закриття провадження у справі, наявність невідповідностей при складанні обвинувального акту, порушення його прав зі сторони слідства, прокуратури та суду.
З вищевикладених підстав суд також не бере до уваги посилання відповідача у відзиві та його представника у судовому засіданні про неможливість отримання потерпілою травми, відсутності доказів її лікування саме 33 дні.
Таким чином, аналізуючи надані сторонами докази та встановлені обставини, суд доходить висновку, що ОСОБА_3 , в силу статті 1206 ЦК України зобов`язаний відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої ОСОБА_4 , а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовною заявою, судовий збір згідно з вимогами статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, суд
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) гривня 00 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.
Відповідач: ОСОБА_3 ; АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .
Повне рішення складене 06.11.2024.
Суддя О.І.Єщенко