печерський районний суд міста києва
УХВАЛ А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" травня 2024 р.

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.

при секретарі судових засідань - Ємець Д.О.

за участю:

позивача - ОСОБА_1 (в режимі ВКЗ)

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі №757/21377/22-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №757/21377/22-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною.

Так, в рамках розгляду справи в судовому засіданні представником ОСОБА_4 було заявлено клопотання про закриття провадження, оскільки позов із вимогами про визначення графіку спілкування із донькою позивач ОСОБА_3 подав до суду у Республіці Польща. При цьому справа розглядається польським судом та укладено відповідну мирову угоду, яка так само не виконується ОСОБА_3 і він не приходить на визначені дату та час для побачення із донькою.

Таким чином, оскільки відповідач не проживає в Україні, дитина проживає з відповідачем також за межами України, у суді у Республіці Польща розглядається справа з тих же підстав і щодо того самого предмету спору, такий спір не може розглядатись українським судом, а тому є підстави для закриття провадження.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні заперечували щодо задоволення клопотання.

Представник позивача зазначив, що мировою угоду встановлено лише певні дати зустрічі батька з дитиною, а не порядок його участі у вихованні, а тому даний спір не стосується мирової угоди, про яку зазначає відповідач.

Відповідач та представник відповідача про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились.

Окрім цього, судове засідання призначалось в режимі відеоконференції, з метою забезпечення участі сторін у розгляді справи, однак відповідач не вийшла на зв`язок.

Третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи, у судове засідання представники третіх осіб не з`явились.

Разом з цим, представник у поданому висновку просив слухати справу за їх відсутності.

Так, суд дослідивши клопотання, думку сторін, дослідивши матеріли справи, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

2) відсутній предмет спору;

3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами;

4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом;

5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом;

6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу;

7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, суд дослідивши позицію представника відповідача вважає її необгрунтованою, оскільки посилання на мирову угоду, яка встановлює лише дати певних зустрічей дитини з батьком, не свідчить про врегулювання конфлікту між батьками та не свідчить про визначення порядку участі батька у спілкуванні та вихованні дитини.

Окрім цього, повторне посилання на статтю 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», суд в даному випадку вважає його безпідставним, з огляду на наступне.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме па «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovit curia.

Такий правовий висновок вказаний у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19 (провадження №12-95гс20).

Суд, враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка полягає у тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradellev. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Так, відповідно до положень ст.8 цієї Конвенції як виняток, якщо орган Договірної Держави, який має юрисдикцію відповідно до статей 5 або 6, вважає, що орган іншої Договірної Держави здатний краще в конкретному випадку визначити найвищі інтереси дитини, він може або

- звернутися до іншого органу, безпосередньо або за допомогою центрального органу своєї Держави, з проханням здійснити свою юрисдикцію вживати такі заходи захисту, які вважає за необхідні, або

- зупинити розгляд справи та запропонувати сторонам подати таке прохання до органу тієї іншої Держави.

За таких обставин закриття провадження у справі очевидно та поза всяким розумним сумнівом порушує вимоги Закону щодо юрисдикції суду України щодо вирішення даного спору та порушує права батька дитини ОСОБА_5 , передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на доступ до правосуддя.

Окрім іншого, з матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що на час звернення до суду та вирішення питання про відкриття провадження у справі, що відповідач до початку повномасштабної війни постійно проживала та за адресою: АДРЕСА_1 , являється громадянкою України.

Як вище вказувалося стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції органів Договірної Держави за місцем постійного проживання дитини.

Статті 6 та 7 цієї Конвенції містять спеціальні виключення. Зокрема ст.7 Конвенції врегульовує питання юрисдикції при неправомірному переміщенні або утриманні дитини, чого в даній справі не встановлено, оскільки позивач разом із донькою виїхали з України внаслідок військової агресії російської федерації проти України, а відтак суд вважає, що справа підсудна Печерському районному суду м. Києві.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про необґрунтованість заявлено клопотання та відмову у його задоволенні. Окрім цього, представником відповідача чітко не сформовано своєї позиції саме на якій підставі має суд закрити провадження та зазначено підставу, яка судом вже була досліджена.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-19, 255, 256, 351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі №757/21377/22-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на неї включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали виготовлений 31.05.2024.

Суддя Тетятна ІЛЬЄВА