СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 4-с/759/99/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

представника заявника ОСОБА_1

представника заінтересованої особи Пономаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 , заінтересована особа: старший державний виконавець Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пономаренко Анна Сергіївна, ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій та рішень державного виконавця з виправлення помилок у процесуальних документах,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року до Святошинського районного суд м. Києва надійшла скарга ОСОБА_2 , заінтересована особа: старший державний виконавець Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пономаренко А.С., ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій та рішень державного виконавця з виправлення помилок у процесуальних документах.

В обґрунтування скарги заявник зазначав, що в Святошинському відділі ДВС у місті Києві перебуває виконавче провадження з примусового виконання ухвали Святошинского районного суду м. Києва про забезпечення позову, якою ухвалено зобов`язати позивача надавати ОСОБА_3 , матері дитини, можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з донькою в присутності позивача. У АСВП він виявив постанови про виправлення помилок у процесуальних документах, а саме у «Постанові про накладення штрафу» від 23.01.2024 року та «Постанові про накладення штрафу» від 07.02.2024 року. Тобто 05.07.2024 року державний виконавець без будь яких підстав винесла постанови про виправлення помилки у вказаних вище постановах, якими у мотивувальній частині постанов змінила норму закону, на підставі якої проводилось виконання та накладався штраф, а саме статтю 63 Закону України «Про виконавче провадження» замінила на статтю 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», чим фактично змінила порядок виконання судового рішення зі статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» замінила на статтю 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Вказані державним виконавцем підстави не є арифметичною чи граматичною опискою. Ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» не припускає під виглядом виправлення помилок вносити будь які зміни до процесуальних документів. Постанови державного виконавця від 05.07.2024 року не містять жодного мотивування необхідності внесення змін до постанові від 23.01.2024 та від 07.02.2024 та зміни порядку виконання судового рішення. Викладене свідчить, що старший державний виконавець Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пономаренко А.С. діяла не у спосіб і не у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» виправляючи помилки у процесуальних документах «Постанова про накладення штрафу» від 23.01.2024 року та «Постанова про накладення штрафу» від 07.02.2024 року у межах виконавчого провадження №73743774. Такі дії державного виконавця вчинені без достатніх правових підстав, без належного їх мотивування, з перевищенням повноважень, отже є неправомірними.

В судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги скарги з підстав, викладених у ній.

Державний виконавець Пономаренко А.С. проти задоволення скарги заперечувала, зазначила, що оскаржені постанови винесені нею у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №759/11905/23 за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державна адміністрація про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.12.2023 року у справі №759/11905/23 зобов`язано ОСОБА_2 надавати ОСОБА_3 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою - ОСОБА_4 , кожної суботи та неділі місяця з 11.00 год. до 18.00 год., за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , у присутності батька.

На виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 07.12.2023 про забезпечення позову 05.01.2024 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

23.01.2024 року старшим державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пономаренко А.С. винесено постанови про накладення штрафу на ОСОБА_2 у розмірі 1700 грн та 07.02.2024 року у розмірі 3400 грн.

05.07.2024 року старшим державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пономаренко А.С. винесено постанови про виправлення помилки у процесуальному документі, якими внесені виправлення до документів «Постанова про накладення штрафу» від 23.01.2024 року та «Постанова про накладення штрафу» від 07.02.2024 року.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Примусове виконання судових рішень здійснюється відповідно до умов та порядку, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання, зокрема, судових рішень, є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пункт 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

У разі виявлення помилки у постанові приватного/державного виконавця, виконавець має право винести постанову про виправлення таких помилок у процесуальному документі.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і накладенням штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» установлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, стягнення штрафів, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Отже, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17, від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 1915/1868/2012, від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 344/21436/18, від 23 червня 2020 року у справі № 705/1804/13-ц, а також підтриманий Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 755/9542/22.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_2 посилається на неправомірність дій державного виконавця щодо винесення постанов про виправлення помилки у процесуальному документі, якими внесені виправлення до документів «Постанова про накладення штрафу» від 23.01.2024 року та «Постанова про накладення штрафу» від 07.02.2024 року. Оскаржені постанови від 05.07.2024 року є невід`ємною частиною постанов про накладення штрафу від 23.01.2024 року та від 07.02.2024 року відповідно.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Встановлено, що у даній справі ОСОБА_2 подана скарга на постанови державного виконавця саме про виправлення помилок у постановах про накладення штрафу у виконавчому провадженні, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися адміністративним судом.

З огляду на вказане, суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог скарги, приходить до висновку, що справи щодо оскарження постанов державного виконавця про виправлення помилки у процесуальному документі, якими внесені виправлення до постанов про накладення штрафу розглядаються в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням приписів ст. 287 КАС України. Отже скарга ОСОБА_2 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на вказане, суд доходить висновку про наявність підстав закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258-261, 268, 352-354, 447-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересована особа: старший державний виконавець Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Пономаренко Анна Сергіївна, ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій та рішень державного виконавця з виправлення помилок у процесуальних документах закрити.

Роз`яснити заявнику право на звернення до суду із вказаними вимогами в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасники судового розгляду мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Текст ухвали складено 06.11.2024 року.

Суддя Ю.О. Твердохліб