ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/386/24 Справа № 206/1906/23 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М.., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина, в порядку ч. 2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_2 до Органу місцевого самоврядування - Дніпровська міська рада, треті особи зі сторони відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Самарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства, визнання права користування жилим приміщенням та заборони чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина, в порядку ч. 2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 травня 2023 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина, в порядку ч. 2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства, визнання права користування жилим приміщенням та заборони чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням неодноразово поданих заяв про їх уточнення, зазначила, що її рідний син ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпро. В свідоцтві про народження сина є запис про матір ОСОБА_1 , та запис про його батька ОСОБА_3 , який зроблений відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто зі слів матері у закладі охорони здоров`я. Фактично біологічним батьком її сина був ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпро, та з яким ОСОБА_1 мешкала за його постійним місцем реєстрації і проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15.09.2005 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , та продовжувала проживати в неприватизованій квартирі за адресом: АДРЕСА_1 , до кінця жовтня 2018 року, спільно із малолітнім сином ОСОБА_5 . З жовтня 2018 року ОСОБА_1 стала мешкати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 в неприватизованій квартирі, де, також, тимчасово став мешкати ОСОБА_2 . В зазначеній квартирі вони не зареєстровані, оскільки не отримали на це дозволу від всіх наймачів квартири. Будь-якого житлового приміщення у приватній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає. В зазначену спірну квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 вселилася, як член сім?ї, з дозволу всіх зареєстрованих та проживаючих в ній: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . На момент вселення в спірну квартиру - 15.09.2005, ОСОБА_1 була і є зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_8 і в ньому зареєстровано вісім громадян. 3 моменту народження ОСОБА_2 , також, з дозволу його батьків та рідної бабусі, ОСОБА_7 , був вселений, як член сім`ї, за зареєстрованим місцем фактичного проживання його біологічного батька ОСОБА_4 та продовжує на теперішній час користуватися спірним житлом, оскільки вважає, що це його постійне місце проживання і він ніколи не втрачав з ним зв`язок. При тимчасовій його відсутності, у зв`язку з малолітнім віком і зміною місця фактичного проживання ОСОБА_1 , ставився до зазначеного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При житті ОСОБА_4 визнавав ОСОБА_2 своїм рідним сином, опікувався та виховував його, не ухилявся від виконання батьківських обов`язків, проживав разом з ним та ОСОБА_1 , вів з ними спільне господарство. Під час реєстрації народження в органах реєстрації актів цивільного стану притягувався до кримінальної відповідальності і до нього застосовувалася міра запобіжного заходу - тримання під вартою, тому не зміг подати заяву про визнання батьківства. Але, така заява ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була складена і ним підписана, але не прийнята в РАЦС, оскільки на заяві відсутні дати. ОСОБА_2 постійно відвідував бабусю, користувався спірним житлом, під час навчання постійно робив домашні завдання у спірній квартирі, йому допомагала в цьому бабуся, і він періодично залишався на ніч у спірній квартирі, що вказує, що він вважав спірне житло своїм постійним місцем проживання. Крім того, ОСОБА_2 , якого рідним внуком визнавала ОСОБА_7 , підтримував бабусю уходом та матеріально, з допомогою ОСОБА_1 , до дня її смерті. Фактично, після захворювання бабусі у 2022 році, всі тяготи за уходом за бабусею взяв на себе ОСОБА_2 та постійно мешкав з нею до дня смерті та забезпечував її ліками під час знаходження ОСОБА_7 у лікарні, мав вільний доступ до житла і ключі від вхідних дверей. ОСОБА_7 при житті ніколи не скаржилася в будь-які органи на дії ОСОБА_2 , який продовжує на даний час мешкати без реєстрації в спірній квартирі, оскільки ніде не зареєстрований по теперішній час і не має іншого житла, в тому числі у своїй приватній власності. Всі тяготи по похованню ОСОБА_7 взяли на себе ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що свідчить наявність всіх документів щодо причин смерті та про поховання померлої. Інших рідних дітей, крім померлого ОСОБА_4 , у ОСОБА_7 не було. Враховуючи вищевикладене, просили: встановити факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період часу з 15.09.2005 до 05.09.2014, в квартирі АДРЕСА_4 , загальною площею 49,00 кв.м., що необхідно для підтвердження факту батьківства померлого щодо неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його вселення в спірну квартиру з дня народження, як члена сім`ї; встановити факт батьківства ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпро по відношенню сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпро та включити ці данні в актовий запис про народження ОСОБА_2 , що необхідно для підтвердження його права користування жилим приміщенням двох кімнатною квартирою АДРЕСА_4 , загальною площею 49,00 кв.м. з дня народження, яка знаходиться у комунальній власності; визнати за неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування жилим приміщенням - двох кімнатною квартирою АДРЕСА_4 , загальною площею 49,00 кв.м., яка знаходиться у комунальній власності, з дня народження з 27.02.2007, та заборонити чинити йому перешкоди в користуванні зазначеним житловим приміщенням (том 1 а.с. 1-10, 97-105, 116-123).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина, в порядку ч. 2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_2 до Органу місцевого самоврядування - Дніпровська міська рада, треті особи зі сторони відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Самарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства, визнання права користування жилим приміщенням та заборони чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням - відмовлено повністю (том 1 а.с.224-230).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина, в порядку ч. 2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.1-21).

В порядку ст. 360 ЦПК України від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просили, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 , зроблено запис за № 887 (том 1 а.с. 67).

23.06.1977 розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 (том 1 а.с. 49).

27.11.1981 укладено шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 (том 1 а.с. 50).

Відповідно до копії ордеру № 1141 від 15.11.1985, виданий ОСОБА_11 , родина якого складається з трьох осіб, на право зайняття 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_4 (том 1 а.с. 51).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 17.08.1990 (том 1 а.с. 47).

Відповідно до копії паспорта НОМЕР_5 , адреса проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована з 24.02.2004 АДРЕСА_5 (том 1 а.с. 11). Що також підтверджується відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру (том 1 а.с. 94).

До того ж з копій довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №№ 1857, 2868, за адресою: АДРЕСА_3 до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , всього 8 осіб (том 1 а.с. 31, 200).

Згідно копії свідоцтва про право власності від 30.10.1990 вбачається, що буд. АДРЕСА_3 належить ОСОБА_8 , тобто матері ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_2 (том 1 а.с. 32).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьком якого зазначений ОСОБА_3 та матір`ю - ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 (а.с. 14). При цьому згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 9, відомості про батька ОСОБА_2 при народженні були зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (том1 а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , актовий запис № 839 (том 1 а.с. 48).

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , копією лікарського свідоцтва про смерть № 235 та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану (том 1 а.с. 25, 26, 27).

Як вбачається з копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2474 від 10.11.2022, виданої уповноваженою особою головним спеціалістом ОСОБА_18 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_7 , усього 1 особа (том 1 а.с. 54).

Як вбачається з копії особової справи учня НВО № 136 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 (том 1 а.с. 41).

Відповідно до копії ордеру на жиле приміщення № 004992 від 26.09.1998 виданий ОСОБА_19 право заняття в порядку обміну жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_6 (том 1 а.с. 62).

Як вбачається з копії подяки батькам від 2013 року виданої завідуючою ДНЗ № 351 ОСОБА_20 за активну участь у житті групи «СОНЯШНИЧОК» та дошкільного закладу № НОМЕР_9 висловлюється подяка ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (том 1 а.с. 68).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру станом на 04.05.2023 ОСОБА_2 має адресу реєстрації АДРЕСА_5 (том 1 а.с. 95).

Судом 1 інстанції були відхилені наступні докази. Письмові докази подані до суду в копіях, при цьому на вимогу суду надати оригінали ОСОБА_1 до кінця судового розгляду так всі докази і не надала.

Так, суд відхилив як належний та допустимий доказ копію заяви про визнання батьківства ОСОБА_4 (а.с. 18), оскільки заява не містить назви органу, до якого вона подавалась, дату її підписання, а також копія заяви дуже низької якості та на вимогу суду оригінал позивачем надано не було.

Так само суд відхилив і копії актів від 29.04.2008 та 11.08.2008, копію довідки від 01.08.2008, копію довідки № 30 від 06.08.2012, копію довідки від 07.04.08 № 3/1-101 (а.с. 19, 20, 21, 52, 53), оскільки зазначені в них особи не допитані судом в якості свідків та суд має обґрунтовані сумніви щодо достовірності зазначених в них відомостей. До того ж, як зазначила ОСОБА_1 дані документи подавалися з єдиною метою залучення її громадським захисником ОСОБА_4 та отримання відповідних побачень з обвинуваченим.

Суд також відхилив копію постанови слідчого від 13.06.2012 та дозволу на побачення (а.с. 22, 23), як неналежні докази, оскільки дані копії не може об`єктивно та беззаперечно підтверджувати зазначені в них обставини того, що ОСОБА_1 була цивільною дружиною ОСОБА_4 .

Крім того, 06.02.2013 у справі № 436/5259/12 Самарським районним судом міста Дніпропетровська була постановлена окрема ухвала щодо завідомо незаконних дій та грубого порушення КПК України слідчою ОСОБА_21 при вирішенні питання допуску ОСОБА_1 в якості громадського захисника ОСОБА_4 .

Крім того, суд не прийняв як докази: копії платіжних інструкцій за оплату відповідних послуг, де платником зазначено ОСОБА_7 (а.с. 33-37, 55-60, 76-79), копію довідки від 13.04.2023 № 209/22/271, (а.с. 38), копію характеристики від 30.05.2022 (а.с. 39), копію договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 43-45), копію особового рахунку (а.с. 46), оскільки дані документи взагалі не стосуються предмету доказування.

Щодо показів свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_8 , ОСОБА_23 , ОСОБА_6 , ОСОБА_24 , то суд поставився до них критично, оскільки ці свідки є родичами, членами сім`ї, близькими особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та вони прямо чи опосередковано зацікавлені в вирішенні справи на користь позивача, що викликає обґрунтовані сумніви у їх правдивості та достовірності. Аналогічного висновку слід прийти й щодо копії акту від 25.03.2023, підписаного ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_1 (а.с. 69-70).

Також, до позовної заяви долучено фототаблиці (а.с. 71-75), які суд вважав також не належними та недостатніми доказами на підтвердження позовних вимог позивача щодо проживання однією сім`єю та біологічного батьківства, оскільки фотознімки не містять дат та часу проведення фотозйомки, крім того на фототаблиці № 1 взагалі дитину на руках тримає відок ОСОБА_22 .

Відмовляючи в задоволені позовних вимог у частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 із померлим ОСОБА_4 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд 1 інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання саме у заявлений позивачем у позові період.

Крім того, суд 1 інстанції звернув увагу на мету, з якою звернулась ОСОБА_1 до суду з такою вимогою, а саме для підтвердження факту батьківства померлого щодо неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його вселення в спірну квартиру з дня народження, як члена сім`ї.

Отже, встановлення такого факту необхідне для підтвердження перед судом іншого факту та в подальшому отримання в непередбачений чинним законодавством спосіб права на проживання в квартирі, яка є комунальною власністю.

До того ж ОСОБА_4 у період з 15 вересня 2005 року до 05 вересня 2014 року був неодноразово засуджений до позбавлення волі та відбував призначені судом покарання, а також тримався під вартою під час досудового розслідування, що ставить під обґрунтовані сумніви доводи позивача щодо проживання однією сім`єю зі ОСОБА_4 в цей період.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності.

Відповідно до ст. 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Частинами 1, 2 статті 64 ЖК України встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

За змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору.

Однак, доказів наявності такого спору суду не надано. При цьому представник відповідача підтвердила в судовому засіданні та письмових пояснень, що жодних перешкод в користуванні спірною квартирою зі сторони відповідача не здійснюється.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Саме такі висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року, справа № 6-60цс12.

Судом 1 інстанції встановлено, що за життя ні ОСОБА_4 ні ОСОБА_7 не було надано письмової згоди на вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в спірну квартиру. Також, ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 за життя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не ставили питання щодо реєстрації їхнього місця проживання за вказаною адресою.

При розгляді вказаної справи судом 1 інстанції встановлено, що спірне житлове приміщення надавалося одноосібному його наймачеві, а саме померлому ОСОБА_11 . Встановлено, що позивач у спірному житловому приміщенні зареєстрований не був, на час смерті останнього наймача квартири ОСОБА_7 , а був зареєстрований за іншою адресою, що підтверджується відомостями з єдиного державного демографічного реєстру (а.с.95) і належних доказів на отримання письмової згоди наймача на його вселення до спірної квартири не надав.

Саме такі встановлені судом 1 інстанції обставини справи виключають можливість задоволення позовних вимог у цій справі, так як не доведено підстав такого позову, а саме факту набуття права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку.

Матеріали справи не містять докази того, що Дніпровська міська рада перешкоджає ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою, а також відсутні докази того, що Дніпровська міська рада зверталася до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з вимогами про виселення з квартири АДРЕСА_4 та порушувала перед іншими державними органами питання щодо протиправної поведінки ОСОБА_2 щодо користування спірною квартирою.

Також Дніпровська міська рада наголошувала, що не приймала жодних мір щодо виселення незареєстрованого в квартирі АДРЕСА_4 неповнолітнього ОСОБА_2 та не приймала жодного рішення щодо надання спірної квартири у користування іншим особам, шляхом видачі ордеру на житлове приміщення на їх вселення.

Позивач не наводить жодних обставин, які могли б підтвердити порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи законних інтересів з боку Дніпровської міської ради щодо їх права користування житловим приміщенням. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

В свою чергу, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не повинен втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади. Суд не може перебирати на себе повноваження відповідача та втручатись в його дискреційні повноваження. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

За приписами норм Закону № 2482-XII наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (частина перша статті 5 Закону № 2482-XII).

Однак, як встановлено судом ОСОБА_2 не постійно проживав за адресою спірної квартири, у зв`язку зі зміною місця проживання матері, а саме за місцем проживання свідка ОСОБА_6 .

До того ж, не можна залишити поза увагою ту обставину, що ОСОБА_4 неодноразово був засуджений, а саме: 23.02.1995 Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 140 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 14.07.2000 Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 140 ст. 17, ст. 229-08, ст. 42 КК України до 3 років позбавлення волі; 25.06.2003 Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України. На підставі ст. 70 КК України призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі; 24.12.2007 Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі, 20.02.2009 звільнений умовно-достроково на 11 місяців 12 днів; 12.04.2012 року за підозрою у скоєнні злочину було затримано ОСОБА_4 та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався судом та вже 06.02.2013 вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 263 КК України та змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Суд також звертає увагу, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства, та включення даних в актовий запис про народження ОСОБА_2 заявлені лише з єдиною метою отримання в користування квартири, яка є комунальною власністю у спосіб, не передбачений законодавством.

При цьому з таким позовом ОСОБА_1 звернулась майже через 8 років після смерті ОСОБА_4 та майже одразу після смерті ОСОБА_7 .

Як витікає із змісту статей 4 та 5 ЦПК України цивільний позов - це звернення до суду за захистом порушених прав.

В той же час, в позовній заяві жодним чином не обґрунтовано та взагалі відсутній виклад обставин стосовно порушених прав позивача зі сторони відповідача органу місцевого самоврядування Дніпровська міська рада.

Окремо суд звертає увагу на той факт, що ОСОБА_1 з моменту народження ОСОБА_2 має статус одинокої матері та отримує відповідну допомогу від держави та користується пільгами, що вона сама підтвердила в судовому засіданні. При цьому, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька, а ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері. Таким чином доводи ОСОБА_1 є суперечливими та бажання захистити права та інтереси своєї дитини в неї виникало тільки через 16 років після народження ОСОБА_2 .

Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Тому, вищевказані судом обставини та факти ще раз підтверджують недобросовісність поведінки ОСОБА_1 та викликають у суду обґрунтовані сумніви в достовірності доводів та наданих на їх підтвердження доказів зі сторони позивача.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлений нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача, як на підстави для задоволення позовних вимог, не знайшли своє об`єктивне підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина, в порядку ч. 2 ст. 59 ЦПК України ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: