Провадження № 2-о/638/324/24
УХВАЛА

Іменем України

07 листопада 2024 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Тимченко А.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, поданою в порядку окремого провадження, в якій просив суд встановити факт порушення ч. 2 ст. 223, а також ч. 6 ст. 18 ЦПК України (в редакції до 10.2017 року) при відкритті цивільної справи № 638/8843/15-ц, який має юридичне значення, оскільки у разі встановлення цього факту буде підтверджено, що справа № 638/8843/15-ц не повинна існувати взагалі, а усі рішення, ухвалені в межах цієї справи, згідно з ЦПК України також не повинні існувати взагалі - і тому є юридично нечинними.

Перевіривши матеріали заяви, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження з наступних підстав.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається, що на переконання заявника на сьогодні існує два протилежних судових рішення, які набрали законної сили, між тими самими сторонами, за тих же обставин і на тих же підставах, а саме: 1) рішення суддів Апеляційного суду Харківської області Зазулинської Т.П., Кругової С.С., Гальянової І.Г. від 23.03.2015 р. по справі № 2/638/4443/13-ц, та 2) рішення суддів Апеляційного суду Харківської області Овсянникової А.І., Бездетко І.М.,Сащенко І.С. від 22.06.2016 р. по справі № 638/8843/15-ц. Наявність цих рішень, на переконання заявника, є результатом порушення процесуальних законів і тому призвело до правової колізії тому, що ці протилежні рішення не можливо одночасно виконувати, що порушує головний конституційний принцип про обов`язковість виконання судових рішень, які набули законної сили (ст. 129 Конституції України).

Як зазначає заявник, наявність колізії вказує на порушення ч. 2 ст. 223 ЦПК України (в редакції до 10.2017 р.) при відкритті провадження у справі № 638/8843/15-ц, оскілки після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Це також суперечить ч. 6 ст. 18 ЦПК України (в редакції до 10.2017 року), відповідно до якої під час перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами суд діє в такому самому складі, в якому вони були ухвалені (одноособово або колегіально), і в межах тієї самої судової справи.

Оскільки ЦПК України не дозволяє відкривати нову судову справу для оскарження або перегляду рішення від 23.03.2015 року, яке набуло законної сили, тому оскарження або перегляд цього рішення можливі тільки в межах справи, де воно було ухвалено. Тому, з метою припинення правової колізія та порушень ЦПК України і подальшого порушення головного конституційного принципу про обов`язковість виконання судового рішення від 23.03.2015, яке набуло законної сили, заявник звернувся до суду з цією заявою.

Крім того, заявник зазначив, що спір про право відсутній, оскільки вирішений в межах судової справи № 2/638/4443/13-ц, а встановлення факту має юридичне значення для заявника, оскільки встановлення факту порушення ЦПК України при відкритті цивільної справи № 638/8843/15-ц є підставою для припинення відрахувань з його зарплати і повернення незаконно відрахованих грошей.

Відповідно до ч.1 ст. 293, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц та в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Однією із закріплених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав.

Забезпечення вказаного права в національному законодавстві випливає із положень Конституції України, у частині другій статті 55 якої закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається його незгода з відкриттям провадження у справі № 638/8843/15-ц, оскільки, на переконання заявника, при відкритті провадження у цій справі було допущено порушення норм процесуального права, а саме ч. 2 ст. 223, ч. 6 ст. 18 ЦПК України, в редакції до жовтня 2017 року.

Таким чином, звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження, заявник просить встановити факт порушення місцевим судом норм процесуального права при постановленні ухвали про відкриття провадження у справі № 638/8843/15-ц.

Разом з тим, відповідно до ч. 2, 7 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд.

Місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом (ч. 1 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційний суд здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом.

Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом (п.1 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (ч. 1 ст. 400 ЦПК України).

Таким чином, законом визначено єдиний порядок встановлення факту порушення норм процесуального права при ухваленні (постановленні) судового рішення, зокрема ухвали про відкриття провадження, про що зазначає заявник у заяві, а саме - в межах перегляду справи судом апеляційної інстанції. У разі незгоди заявника з рішенням Апеляційного суду Харківської області у справі № 638/8843/15-ц з підстав порушення норм процесуального права - це є підставою для касаційного перегляду такого рішення. При цьому, виключно суди апеляційної та касаційної інстанції, і в межах розгляду конкретної судової справи, наділені повноваженнями надавати правову оцінку судовим рішенням суду нижчої інстанції, перевіряти їх законність та обґрунтованість, встановлювати порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 , з огляду на заявлені ним вимоги, не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки чинним законодавством перебачений інший порядок встановлення факту, про який просить заявник (порушення норм процесуального права - ч. 2 ст. 223, ч. 6 ст. 18 ЦПК України, в редакції до жовтня 2017 року), а саме в межах перегляду справи № 638/8843/15-ц судом апеляційної чи касаційної інстанції.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому, слід враховувати, що положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України) стосується як справ, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих справ, які суди взагалі не можуть розглядати.

Подібний правовий висновок, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, .

З урахуванням викладеного, суд відмовляє ОСОБА_1 у відкритті окремого провадження у справі за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Керуючись ст. 186, 293, 315, 352-354 ЦПК України суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті окремого провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Ухвалу може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя А.М.Тимченко