САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1134/24
Провадження №2/726/235/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

06.06.2024 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Проскурняка І. Г., за участю секретаря судових засідань Богонос Г.Й., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житлом до відповідачки ОСОБА_2 .

В позові посилається на те, що він являється власником житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ( до перейменування ОСОБА_3 ) на підставі свідоцтва про право власності від 15.05.2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності від 15.05.2015 року.

За зазначеною адресою зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що підтверджується витягом №609728 від 23.04.2024 року.

ОСОБА_2 була зареєстрована за вказаною адресою, так як була дружиною його сина ОСОБА_7 .

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 22.09.2019 року шлюб між відповідачкою та його сином розірвано та вона з 2019 року за зазначеною адресою не проживає.

Факт не проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 з 2019 року і по теперішній час, підтверджується актом приватного підприємства «Чернівцікомбуд» від 25.04.2024 року №86.

Таким чином, відповідачка більше 5 років і по теперішній час за вказаною адресою не проживає і місце її знаходження позивачу не відомо. Крім того, враховуючи що більшість комунальних послуг та витрат по утриманню будинку сплачуються виходячи з кількості зареєстрованих осіб, він несе зайві витрати за відсутності осіб, а також позбавлений можливості отримувати житлові соціальні пільги.

Звертає увагу суду на те, що він звертався до Центру надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради із заявою про зняття відповідачки із зареєстрованого місця поживання, однак йому було відмовлено, тому він вимушений звернутися до суду.

Просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак його представник ОСОБА_8 спрямував до суду заяву про розгляд справи без його участі та просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, однак належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://court.gov.ua.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серія НОМЕР_1 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕТ 755465 (а.с. 6,7).

Витягом №609728 ДНАП від 23.04.2024 року підтверджується, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8).

Актом №86 від 25 квітня 2024 року, який затверджено директором «Чернівцікомбуд» підтверджується, що ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 2019 року по теперішній час (а.с.9).

22.10.2019 року рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_7 - розірвано (а.с.11).

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням з тих підстав, що вона понад 5 років за місцем реєстрації не проживає та не несе витрати по утриманню будинку.

Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 72 ЖК УРСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статтями 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першої 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено частиною першою статті 391 ЦК України.

Підстави втрати права користування житлом визначені статтею 405 ЦК України. Відповідно до зазначеної норми Закону, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК УРСР, яка дає визначення поняття «член сім`ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства.

Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова № 5), під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Пунктом 39 Постанови № 5 роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

З врахуванням того, що відповідачка не проживає у належному позивачу житловому будинку понад 5 років, спільним побутом з позивачем не пов`язані, не ведуть з ним спільне господарство та не несуть витрат на утримання будинку, а наявність реєстрації є формальною умовою приналежності до житлового будинку, тому суд вважає, що право позивача підлягає захисту у спосіб визначений ним у позовній заяві, який є ефективним та призводить до поновлення його прав.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлені обставини в їх системному зв`язку вказують на те, що відповідачка втратили право на користування житловим будинком, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтею 41 Конституції України; Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»; статтями 9, 64, 72, 150 ЖК Української РСР; статтями 15, 16, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України; статтями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 89, 128, 258, 259, 263-265, 280-283, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Головуючий суддя І. Г. Проскурняк