Справа № 153/1667/23
Провадження № 22-ц/801/406/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 рокуСправа № 153/1667/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №153/1667/23 запозовом ОСОБА_1 до Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2023 року,яке ухвалене суддею Гаврилюк Т.В. в Ямпільському районному суді Вінницької області, повний текст складено 04 грудня 2023 року,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, мотивуючи позовні вимоги тим, що по АДРЕСА_1 проживали її далекі родичі по материнській лінії ОСОБА_2 і його дружина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, і приблизно з того часу, вона як фізична особа за згодою родича і власника житла за проханням ОСОБА_2 почала проживати у цьому житловому будинку, яким добросовісно володіла та на даний час продовжує володіти відкрито і безперервно нерухомим майном протягом 17 років.

За тривалий час проживання у житловому будинку по АДРЕСА_1 родич ОСОБА_2 постійно давав їй зрозуміти, що дітей у нього немає і не було, що після його смерті житловий будинок, власником якого він є, обов`язково перейде у її власність. Проживаючи у житловому будинку з ОСОБА_2 позивачу не було відомо, що житловий будинок на праві приватної власності належить його покійній дружині ОСОБА_3 , оскільки документів їй не надавали, а про те, що будинок належить ОСОБА_3 позивачу стало відомо, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вважає, що вона також за час проживання у житловому будинку здійснювала догляд за родичем ОСОБА_2 до дня його смерті, надавала допомогу, займалась його лікуванням, готувала, доглядала за ним. Позивач вказує, що вона добросовісно заволоділа житловим будинком по АДРЕСА_1 , і на день звернення до суду продовжує відкрито, безперешкодно і безперервно володіти нерухомим майном протягом 17 років, де і на даний час проживає.

05 травня 2023 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_2 . Вказала, що її заяву було розглянуто, однак їй відмовлено у оформленні спадщини, оскільки підтверджуючих документів про те, що ОСОБА_2 є її чоловіком, або те, що вона із ним перебувала у родинних стосунках надано позивачем не було.

Вважає, що оскільки вона протягом 17 років добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує в ньому проживати відкрито та безперервно, в неї є підстави звернутися до суду із відповідним питанням щодо визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок по АДРЕСА_1 , на підставі ст.344 ЦК України.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що оскільки вона добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном, власник якого невідомий і продовжує відкрито, безперервно володіти житловим будинком, починаючи з 2006 року, тобто більше 10 років, тому набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч.1 ст.344 ЦК України. Крім того, зазначила, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, а отже підтвердив, що саме вона має право на оформлення права власності на спірний житловий будинок.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Дзигівка Ямпільського району Вінницької області, зареєстрована у АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 виданого 02 листопада 1969 року, ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого 19 серпня 2006 вбачається, що ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Дзигівка Ямпільського району Вінницької області.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 14 листопада 2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Дзигівка Могилів-Подільського району Вінницької області.

З довідок №03-07.5/67 від 08 березня 2023 року та №03-07.5/68 від 08 березня 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дійсно була зареєстрована і проживала на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 по АДРЕСА_1 . В даному будинку на день її смерті також був зареєстрований її чоловік: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із копії довідки виданої Дзигівським старостинським округом Могилів-Подільського району Вінницької області №03-07.5/137 від 04 травня 2023 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав в селі Дзигівка Могилів-Подільського району Вінницької області, з ним в одному будинку до дня його смерті проживала з 2006 року та вела спільне господарство ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності на житловий будинок та реєстраційного напису на правовстановлюючому документі від 28 вересня 2004 року, власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 . Свідоцтво про право власності на житловий будинок видане 25 листопада 1988 року на підставі рішення Ямпільського райвиконкому від 24 грудня 1987 року №283.

З повідомлення КП Ямпільського РБТІ №260 від 09 травня 2023 року вбачається, що право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності, виданого Ямпільським райвиконкомом 25 листопада 1988 року за №351, дублікат якого виданий 28 вересня 2004 року та зареєстрованого в Ямпільському РБТІ 28 вересня 2004 року.

Із копії Технічного паспорту на будинок садибного типу від 09 травня 2023 року судом встановлено, що замовником технічної інвентаризації на будинок садибного типу, який розташований по АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області, Цибульській В.В. повідомлено про те, що 05 травня 2023 року було заведено спадкову справу №53/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , із її заяви про прийняття спадщини за законом, яка надійшла 05 травня 2023, вбачається, що спадкодавець є її чоловіком, але підтверджуючих документів нею подано не було. Для оформлення спадкових прав, ОСОБА_1 рекомендовано надати документи, які підтверджують родинні стосунки із померлим ОСОБА_2 .

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 травня 2023 року у справі №153/692/23, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 залишено « ОСОБА_7 ».

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина 1статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 знала про власника спірного житлового будинку з моменту вселення та проживала у ньому за згодою власника ОСОБА_2 , який не відмовлялася від свого права власності на будинок, а отже вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності.

Сам лише факт користування спірним житловим будинком не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Під час розгляду справи позивач не надала доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що вона володіє майном не за волею власника і не знала, хто є власником, а навпаки в позовній заяві підтверджує, що за згодою власника ОСОБА_2 почала проживати у спірному житловому будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач з 2006 року (17 років) добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, безпідставні, оскільки сам по собі факт користування позивачем будинком не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов: визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України; відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин; якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, не береться до уваги, оскільки за змістом частини четвертої статті 206 ЦПК України визнання відповідачем позову є підставою для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог лише за наявності для того законних підстав, зокрема якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Однак, в даному випадку відсутні законні підстави для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою судом оцінкою зібраним у справі доказам та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про набуття нею права власності на спірний будинок за правилами статті 344 ЦК України, проте ці обставини були перевірені судом і наявність наведених у цій нормі підстав спростовано під час розгляду справи.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на вирішення спору по суті не впливають.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.