ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7699/24 Справа № 204/6214/23 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2024 року по справі за позовом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - ГУНП в Дніпропетровській області) звернулося до суду з, уточненим 26 червня 2023 року, позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про виселення.

В обґрунтування позову посилалися на те, що 09 березня 2023 року за ними закріплено право оперативного управління нерухомого майна, зокрема, адміністративної будівлі площею 1 290,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , до ГУНП в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського Управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування Чечелівської районної в місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про вселення задоволено; вселено ОСОБА_1 та її малолітніх дітей в кімнату АДРЕСА_2 ; стягнуто з Дніпропетровського міського Управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2018 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей, про вселення відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року скасовано, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2018 року залишено в силі.

Будинок АДРЕСА_1 є адміністративною будівлею та за ними, як за юридичною особою, закріплено право оперативного управління нерухомим майном, будівля має статус нежитлової адміністративної будівлі. Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення ГУ НП в Дніпропетровській області, відомості щодо проходження служби в поліції та перебування на цивільних посадах ГУ НП в Дніпропетровській області відповідачки відсутні, договір найму жилого приміщення із нею не укладався, плата за проживання не нараховувалась та не сплачувалась. Нежитлова адміністративна будівля не входить до житлового фонду та не має статусу гуртожитку, та будь-які підстави проживання останньої у вказаній будівлі відсутні, тому просили суд ухвалити рішення, яким усунути ГУНП в Дніпропетровській області перешкоди у користуванні та розпорядженні, належного їм на праві оперативного управління нерухомого майна адміністративної будівлі загальною площею 1290,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом виселення ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їх позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги, що з 09 березня 2023 року адміністративна будівля загальною площею 1290,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить їм на праві оперативного управління нерухомого майна та вказана будівля і квартира АДРЕСА_4 є нежитловою та будь-які підстави для проживання відповідачки та її дітей у вказаній будівлі відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що батькові відповідачки - ОСОБА_6 була надана кімната в гуртожитку полку патрульно-постової служби міліції Дніпропетровського МУ МВС України в Дніпропетровській області, розташованому за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Боброва, 12.

Позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 і з моменту народження разом з батьками проживала за вказаною адресою та була там зареєстрована. Сім`я займала кімнату №16 у гуртожитку за наведеною вище адресою.

У подальшому, в цій кімнаті також були зареєстровані сини відповідачки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько відповідачки отримав житло та виселився з гуртожитку.

Відповідачка ОСОБА_1 разом з двома дітьми та матір`ю до листопада 2016 року проживала у гуртожитку, потім їм стали чинити перешкоди в користуванні кімнатою, відключили воду, закрили туалети, а 30 листопада 2016 року їх не пустили до гуртожитку, кімнату опечатали.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ГУНП України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського Управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування Чечелівської районної в місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про вселення задоволено; вселено ОСОБА_1 та її малолітніх дітей в кімнату АДРЕСА_2 ; стягнуто з Дніпропетровського міського Управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року скасовано, ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про вселення відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року скасовано, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2018 року залишено в силі.

09 березня 2023 року за ГУНП в Дніпропетровській області закріплено право оперативного управління нерухомого майна, зокрема адміністративної будівлі площею 1290,1 кв.м. за адресою:

АДРЕСА_5 є адміністративною будівлею та за позивачем, як юридичною особою, закріплено право оперативного управління нерухомим майном, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав.

Будівля має статус нежитлової адміністративної будівлі.

Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення ГУ НП в Дніпропетровській області, відомості щодо проходження служби в поліції та перебування на цивільних посадах ГУ НП В Дніпропетровській області відповідача - ОСОБА_1 відсутні, договір найму жилого приміщення із відповідачкою не укладався, плата за проживання не нараховувалась та відповідачем не сплачувалась. Нежитлова адміністративна будівля не входить до житлового фонду та не має статусу гуртожитку, відповідач ніколи не перебувала у трудових відносинах з ГУ НП в Дніпропетровській області, будь-які підстави проживання останньої у вказаній будівлі відсутні,

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради визнано недоцільним виселення дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з кімнати АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що правові підстави для його задоволення відсутні. Так в ході розгляду справи було встановлено, що відповідачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 і з моменту народження разом з батьками проживала за спірною адресою та була там зареєстрована. Їх сім`я займала кімнату №16 у гуртожитку. У подальшому, в цій кімнаті також були зареєстровані сини відповідачки. Відповідачка разом з двома дітьми та матір`ю до листопада 2016 року проживала у гуртожитку, потім їм стали чинити перешкоди в користуванні кімнатою. Доказів того, що відповідачка та її діти мають інше житло, матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 25 вересня 1996 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання в право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення в справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Громадяни мають право на одержання в безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом (стаття 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України)).

Відповідно до статті 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки (частина перша статті 127 ЖК України).

Згідно з частиною другою статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до положень статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Суд першої інстанції встановив, що батькові відповідачки - ОСОБА_6 була надана кімната в гуртожитку полку патрульно-постової служби міліції Дніпропетровського МУ МВС України в Дніпропетровській області, розташованому за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Боброва, 12.

Відповідачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 і з моменту народження разом з батьками проживала за вказаною адресою та була там зареєстрована. Сім`я займала кімнату №16 у гуртожитку за наведеною вище адресою.

Колегія суддів зауважує, що вказані обставини були встановлені судовим рішенням під час розгляду справи № 204/5743/17 за позовом ОСОБА_1 , в її інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до ГУНП України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського Управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування Чечелівської районної в місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про вселення.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Посилання апеляційної скарги ГУНП в Дніпропетровській області на те, що з 09 березня 2023 року адміністративна будівля загальною площею 1290,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить їм на праві оперативного управління нерухомого майна та вказана будівля і квартира АДРЕСА_4 є нежитловою та будь-які підстави для проживання відповідачки та її дітей у вказаній будівлі відсутні не можуть слугувати підставою для виселення відповідачки та її дітей.

Тривале проживання відповідачки у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним їй в розумінні статті 8 Конвенції.

Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення саме по собі не є підставою для висновку, що займане відповідачкою житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції.

Доказів того, що відповідачка має у власності будь-яке інше житло позивачем на надано.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров