ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року

м. Київ

справа № 758/10908/22

провадження № 61-12377св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідачка), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Київська міська рада, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кидалов Ігор Миколайович, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року у складі судді

Петрова Д. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 липня

2023 року у складі колегії суддів Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є рідним братом

ОСОБА_3 , який постійно проживав у будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

За життя померлий придбав у власність будинок АДРЕСА_2 .

Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, у зв`язку з хронічними хворобами обмежений у пересуванні, зі своїм померлим братом ОСОБА_1 спілкувався кілька разів на рік.

Після отримання інформації про смерть ОСОБА_3 , ОСОБА_1 почав збирати документи на підтвердження їх з братом родинних відносин, в тому числі зробив кілька запитів до російської федерації, де народився

ОСОБА_3 . На момент звернення до нотаріальної контори в жовтні

2020 року були встановлені реальні перешкоди щодо прийняття спадщини позивачем з боку ОСОБА_2 , яка проживала разом з ОСОБА_3 і також претендувала на спадкове майно.

Лише через півтора роки позивач, отримавши документи на підтвердження родинних відносин з померлим, звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, в якій у березні 2018 року була відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 , яка проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 без шлюбу.

У зв`язку з тим, що позивач пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори постановою від 23 жовтня 2020 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 просив суд визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті

ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Подільський районний суд міста Києва рішенням від 12 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Київський апеляційний суд постановою від 19 липня 2023 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що зазначені позивачем обставини не підтверджують поважних причин, які пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця, що унеможливили звернення до нотаріуса у визначений частиною першою

статті 1270 ЦК України строк.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2023 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кидалов І. М., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає:

- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої

статті 1272 ЦК України у взаємозв`язку зі статтями 1277, 1280,

1283 ЦК України.

- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин,

які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3

частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій порушили принцип пропорційності й відмовили у встановленні додаткового строку для прийняття спадщини без належної оцінки зазначених позивачем поважних причин пропуску строку у сукупності з дослідженням балансу інтересів сторін. Також заявник наголошував, що нерозуміння судом легітимності очікувань позивача у цій справі у встановленні йому додаткового строку для прийняття спадщини призвело до формального підходу до розгляду справи.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про народження (російською мовою), виданої

ІНФОРМАЦІЯ_2 відділом РАЦС Октябрьського району міста Єкатеринбурга Свердловської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними братами.

ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 листопада 2009 року ОСОБА_3 придбав житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 .

Після смерті ОСОБА_3 . Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора завела спадкову справу № 180/2017.

26 березня 2018 року до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулась ОСОБА_2

14 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори постановою від 23 жовтня 2020 року № 2311/02-31 відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що спадкоємець пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, встановленою довічно з 01 квітня 2002 року.

Також суди встановили, що Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 16 вересня 2020 року у справі № 363/1683/19 у задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, про встановлення факту спільного проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю понад п`ять років, а саме з листопада 2005 року до листопада 2017 року, відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 18 лютого 2021 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2020 року залишив без змін.

Верховний Суд постановою від 06 вересня 2021 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 залишив без задоволення. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року залишив без змін (провадження

№ 61-8078св21).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зазначив, що «порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав зазначав, що строк для подання заяви про прийняття ним спадщини пропущений з поважної причини, так як погіршення здоров`я та тривале лікування унеможливили у зазначений строк звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім того, вказував, що неодноразово звертався до іноземних органів реєстрації актів цивільного стану щодо підтвердження родинних зв`язків з померлим ОСОБА_3 .

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви;

2) ці обставини визнані судом поважними.

Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини.

Досліджуючи питання про визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини, суди попередніх інстанцій належним чином дослідили обставини пропуску строку для прийняття спадщини, надавши їм правову оцінку.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємців на вчинення цих дій. Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався своєчасно правом на прийняття спадщини, то правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини немає.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди встановили, що спадкодавець ОСОБА_3 помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже останнім днем визначеного законом строку для прийняття спадщини є 06 травня 2018 року. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори позивач ОСОБА_1 звернувся 14 серпня 2020 року, тобто пропуск позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини складає більше двох років.

При оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізації особою права на прийняття спадщини. Перший період - період визначений законом для прийняття спадщини (шість місяців від дня відкриття спадщини), а другий період - від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом при визначення додаткового строку для прийняття спадщини (див. постанову Верховного суду від 17 лютого 2022 року у справі № 953/15603/20 (провадження № 61-12451св21)).

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, ОСОБА_1 посилався на погіршення стану здоров`я та тривале лікування.

Проте надані позивачем докази щодо неможливості подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку з погіршенням його стану здоров`я, хворобою, лікуванням є недостатніми доказами, оскільки узагалі не охоплюють період строку, відведеного на прийняття спадщини (копії виписок з історії хвороби від 23 жовтня 2007 року № 123319, від 13 червня 2008 року № 233).

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Факт перебування на лікуванні в закладі охорони здоров`я не у всіх випадках може вважатися безумовною підставою для визначення додаткового строку. Важливими у цьому аспекті є необхідність врахування тривалості стаціонарного чи амбулаторного лікування, характеру захворювання, стану хворого тощо (див. постанову Верховного Суду від 11 липня 2022 року

у справі № 650/48/20 (провадження № 61-10889св21)).

З огляду на зміст наданих позивачем копій медичних документів, він переніс операцію на серці, перебував на стаціонарному лікуванні у 2007-2008 роках, тобто за 10 років до смерті його брата у 2017 році.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суди дійшли правильного висновку про залишення позову без задоволення.

Також суди зазначали, що, незважаючи на свій стан здоров`я, позивач мав можливість завчасно надіслати нотаріусу заяву про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку відповідно до пунктів 2.1, 3.5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Посилання ОСОБА_1 як на поважну причину пропуску строку для прийняття спадщини на факт неодноразового звернення до іноземних органів реєстрації актів цивільного стану щодо підтвердження родинних зв`язків позивача та його померлого брата, є безпідставними, оскільки не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Крім того, копії самих запитів із датами їх складання та направлення матеріали справи не містять.

Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 1272 ЦК України у взаємозв`язку зі статтями 1277 (відумерлість спадщини), 1280 (перерозподіл спадщини), 1283 (охорона спадкового майна) ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій

і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, зокрема належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.

Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.

Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої

статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку заявника відповідна норма повинна застосовуватися.

Зазначена заявником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій в межах підстав позову або скарги (наприклад, з точки зору порушення її іншими учасниками справи), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Заявник посилався в касаційній скарзі на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої

статті 1272 ЦК України у взаємозв`язку зі статтями 1277 (відумерлість спадщини), 1280 (перерозподіл спадщини), 1283 (охорона спадкового майна) ЦК України, зокрема щодо того, як повинні регулюватися спірні правовідносини у випадку, коли спадкове майно у вигляді будинку є безхазяйним, яке утримує лише позивач, заходи до охорони спадкового майна не вживалися, із заявами про визнання спадщини відумерлою ніхто не звертався. То у такому випадку визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не порушить права інших осіб.

Доводи про відсутність висновку, про який зазначає позивач, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що територіальна громада в особі Київської міської ради зверталася із заявами до суду про визнання спадщини відумерлою і в такій заяві їй було відмовлено.

Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2023 року у справі № 750/13008/21 (провадження № 61-11195св22) зазначив, що «безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою».

При цьому відповідно до частини другої статті 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини та кінцевого (присічного) строку для подання заяви про визнання спадщини відумерлою законом не встановлено.

Разом з тим, вказані правовідносини, які б регулювалися статтями 1277, 1280, 1283 ЦК України, не є предметом розгляду у цій справі.

Встановивши відсутність обставин, які створювали об`єктивні та непереборні труднощі для позивача для подання заяви про прийняття спадщини, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права, а саме частину третю статті 1272 ЦК України, за змістом якої підлягає визначенню додатковий строк для прийняття спадщини лише за наявності поважної причини.

Відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах застосовується у випадку необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Проте, необхідності формування Верховним Судом правозастосовчої практики у справі, яка переглядається, не встановлено, оскільки предметом спору є правовідносини, які регулюються положеннями частини третьої статті 1272 ЦК України, практика Верховного Суду у спірних правовідносинах є сталою.

Посилання в касаційній сказі на пункт 4 частини другої

статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу) - суд необґрунтовано відхилив клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України), зокрема суди не звернули увагу, що територіальна громада не висловила своєї позиції щодо предмета позову (щодо визнання позову або заперечення проти нього) є безпідставними з огляду на таке.

Заперечуючи проти позову, Київська міська рада надіслала відзив, в якому просила ухвалити рішення згідно з нормами чинного законодавства. Оскільки Київська міська рада дійсно не вказала, що визнає позов, суди правильно визначилися з тим, що відповідач позов не визнавав. При цьому відповідач дійсно звертав у відзиві увагу на пропуск позивачем строку на подання заяви про прийняття спадщини та необхідність наявності поважних причин для визначення судом додаткового строку для прийняття спадщини.

Оцінюючи доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій порушили принцип пропорційності, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Разом із тим, враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність і розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його брата ОСОБА_3 .

Відтак, під час касаційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються касаційним судом доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішень, неправильне застосування норм матеріального права, порушення принципу пропорційності при здійсненні правосуддя, ігнорування судами попередніх інстанцій легітимного очікування позивача та обставин справи, які мали важливе значення для оцінки дій позивача, порушення норм процесуального права, необхідність обмеження застосування судом принципу jura novit curia, упереджене ставлення до позивача.

Інші доводи касаційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням судів першої та апеляційної інстанцій і переоцінки доказів та не спростовують висновків судів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому оскаржувані рішення підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кидалов Ігор Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк