Справа № 344/6344/21
Провадження № 2/761/990/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря Дем`янчук С.Р.,

представника АТ КБ «Приватбанк» Хитрової Л.В.,

представника ПрАТ «СК «Уніка» Бортник Л.В.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про стягнення суми страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ПАТ «СК «Уніка», третя особа: Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення суми страхового відшкодування.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.07.2021 матеріали вказаної справи передані на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н. В.

Ухвалою суду від 11.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.11.2023 замінено статус Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» по даній справі з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету. Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 912307,68 грн, прийнято до спільного розгляду з первісним та об`єднано в одне провадження, присвоєно справі єдиний №344/6344/21.

Ухвалою суду від 07.05.2024 вказану позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишено без руху та надано АТ КБ «Приватбанк» строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду, які були усунені.

Ухвалою суду від 07.05.2024позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Уніка», 3-я особа- АТ КБ«Приватбанк» про стягнення страхового відшкодування, залишено без розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у вказаній справі, оскільки розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти закриття провадження у справі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши позовну заяву та долучені до неї докази, дійшов висновку про закриття провадження у справі, виходячи з такого.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частиною першою статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1ст. 11 ЦК України).

Згідно з положенням ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»). Розгляд справ у «неправильній» юрисдикції порушуватиме принцип правової визначеності та впевненість осіб у потребі звертатися саме до відповідного компетентного суду. Помилкове визначення юрисдикції створює хибне враження щодо природи спірних правовідносин, часто призводить до відповідальності особи, яка не є належним відповідачем.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Положеннями частини першої статті 20 ГПК України, визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Відповідно до ч.1ст.55 ГК України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (стаття 20 ЦПК України).

Предметом позову АТ КБ «Приватбанк» є стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» страхового відшкодування на підставі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу у розмірі 912 307,68 грн..

Як вбачається з Договору добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО» № IFI8CPS-19BR6PR від 28.12.2019, він укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ПрАТ «СК «Уніка».

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктний склад, суд приходить до висновку, що спір між АТ КБ «Приватбанк» та ПрАТ «СК «Уніка» не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції суду господарської юрисдикції.

Згідно з п.1 ч.1ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі.

Частиною 1ст. 256 ЦПК України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених п.1 ч.1ст.255 цього Кодексу, суд повинен повідомити позивачу до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Суд роз`яснює позивачеві, що розгляд справи відноситься до юрисдикції господарських судів.

В ч.2 ст.256 ЦПК України встановлено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Керуючись п.1 ч.1 ст.255, 353- 355 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» по стягнення суми страхового відшкодування закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Н.В. Сіромашенко