РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Лутая А.М.,

за участі: секретаря судового засідання Венгловської К.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та проведення оплати за час вимушеного прогулу, третя особа виконувач обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 у серпні 2023 року звернулася до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та проведення оплати за час вимушеного прогулу, третя особа виконувач обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона працювала на роботі кухонним робітником «офіціантом» та буфетником з 05.07.2019 року по 14.06.2023 року, виконувала роботу помічника начальника їдальні, голови трудового колективу. З колективом працювала без всіляких сварок. Наказом по військовій частині НОМЕР_1 від 14.06.2023 року була звільнена з роботи по заяві нового начальника їдальні ОСОБА_5 , так як во усі, хто прийняті на роботу, написали заяви без числа, які зберігаються в керівника їдальні, і в будь-який час керівник може провести звільнення з роботи по своєму урахуванню.

Зазначила, що в період роботи вона не мала жодного стягнення та не просила добровільно звільняти її з роботи. Вважає звільнення незаконним так як причини для звільнення не було, не було також на її заяві числа про звільнення. 13.06.2023 року о 15:40 до неї підійшла керівник та повідомила, що з 14.06.2023 року вона буде звільнена з роботи, не пояснюючи при цьому причини звільнення.

Зважаючи на викладене позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення її з посади буфетника їдальні, поновити її на роботі та стягнути з військової частини НОМЕР_1 в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою суду від 11 вересня 2023 року на підставі вказаної позовної заяви, після усунення недоліків, відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

29 вересня 2024 року від представника відповідача тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав та просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позову в повному обсязі. Зазначив, що на протязі майже чотирьох років ОСОБА_1 працювала в їдальні військової частини НОМЕР_1 на різних посадах. Під час роботи зарекомендувала себе посередньо. В колективі поводилася зверхньо, до людей ставилася без поваги, про що свідчить характеристика та пояснення колег по роботі. В період з 13.06.2023 по 22.07.2023 тимчасово виконував обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_4 14 червня 2023 року на адресу командира військової частини, через службу діловодства військової частини, надійшла заява від ОСОБА_1 про звільнення з роботи, яка була погоджена начальником їдальні старшим солдатом ОСОБА_5 . Доводи позивача про те, що вона при прийнятті на роботу написала заяву про звільнення без числа, яка зберігалася в керівника їдальні, є безпідставними та нічим не підтвердженими, оскільки вона з цього приводу нікуди не зверталась. Вважає, що ОСОБА_1 звільнена з роботи на законних підставах, а тому підстав для скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, проведення оплати за час вимушеного прогулу, відсутні.

Ухвалою суду від 19 березня 2024 року у справі призначена судова почеркознавча експертиза, провадження зупинено.

Ухвалою суду від 31 липня 2024 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання з її розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, що зазначені у відзиві.

Третя особа тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився за невідомими суду причинами, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що в жовтні 2022 року її було призначено начальником їдальні військової частини НОМЕР_1 . На той час ОСОБА_1 працювала на посаді буфетника їдальні, але фактично була помічником начальника їдальні, вела документацію. ОСОБА_1 не подобалися її вимоги до дисципліни, у зв`язку з чим постійно були дорікання та скандали. На ОСОБА_1 також скаржилися працівники їдальні. 14.06.2023 був черговий скандал, ОСОБА_1 прийшла до неї і сказала, що їй все надоїло і, що вона хоче звільнитися. Свідок роздрукувала на комп`ютері заяву, яку ОСОБА_1 підписала та поставила в ній дату. При цьому була присутня ОСОБА_7 , яка допомагала їй у справах. Після цього свідок погодила заяву та занесла в «Службу діловодства». Зазначила, що 13.06.2023 вона не підходила до ОСОБА_1 та не казала їй, що вона звільнена.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що з 2023 року вона працює на посаді буфетника військової частини НОМЕР_1 , допомагає по роботі начальнику їдальні ОСОБА_5 . До цього працювала мийником посуду. ОСОБА_1 знає по роботі. У останньої були постійні скандали з начальником їдальні ОСОБА_5 з приводу дисципліни. Під час чергового скандалу ОСОБА_1 , в її присутності, підписала заяву про звільнення за власним бажанням, яку на комп`ютері роздрукувала ОСОБА_5 . Свідок не підтвердила того факту, що працівники їдальні писали заяви про звільнення без зазначення в них дати.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 124 Конституції України посилено гарантії захисту конституційних прав і свобод, у тому числі трудових, оскільки право громадян на працю є одним з головних у системі конституційних прав у нашій державі. Так, за змістом цієї статті юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 05.07.2019 працювала у військовій частині НОМЕР_1 , спочатку на посаді кухонного робітника їдальні, потім на посадах офіціанта та буфетника. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 та копією особової картки працівника.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 від 14.06.2023 №173 позивач ОСОБА_1 з 14 червня 2023 року звільнена з посади буфетника їдальні військової частини НОМЕР_1 відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін. Підстава: заява ОСОБА_1 від 14.06.2023.

Наступного дня, 15.06.2023 ОСОБА_1 звернулася до Володимирського РВП ГУНП у Волинській області із заявою про вчинення злочину, передбаченого ст.ст.172, 173 КК України, з приводу незаконного звільнення, де повідомила про обставини, які є аналогічними тим, що викладені у позовній заяві.

На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 сектором дізнання Володимирського РВП ГУНП у Волинській області 16.06.2023 внесені відповідні відомості до ЄРДР за № 0000269 за попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.172 КК України (грубе порушення законодавства про працю) та розпочато досудове розслідування.

Крім того, позивач, вважаючи своє звільнення незаконним, 24.08.2023 звернулася до суду з позовом про захист своїх порушених прав.

Частиною 2 статті 231 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначила, що з наказом про звільнення її не ознайомили, копію цього наказу їй не вручили. Представник відповідача в судовому засіданні не зміг спростувати вказані твердження позивача, а тому суд вважає, що позивач не пропустила встановлені законом строки звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) Верховний Суд України вказав на те, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 04 листопада 2019 року у справі № 761/19141/16-ц (провадження № 61-26651св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18).

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Відсутність у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін.

Саме такий правовий висновок щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а (провадження № К/9901/28040/19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 236/1286/19 (провадження № 61-2567св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 711/2175/20 (провадження № 61-12674св20), від 07 жовтня 2021року у справі № 541/1684/20 (провадження № 61-9439св21).

Судом встановлено, що в заяві ОСОБА_1 про звільнення за згодою сторін відсутня дата її звільнення, щосвідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін.

На заяві міститься лише дата її складання ««14» червня 23», яка згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 08.07.2024 № 1350, виконана не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Суд звертає окрему увагу на те, що позивач заперечує будь-які домовленості з роботодавцем щодо її звільнення за угодою сторін, в тому числі і усні, що ставить під обґрунтований сумнів існування волевиявлення ОСОБА_1 , спрямованого на звільнення із займаної нею посади.

Про відсутність домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення свідчать також ті обставини, що після звільнення вона одразу звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо її незаконного звільнення.

Встановивши наведені вище обставини, на підставі оцінки сукупності доказів, суд дійшов висновку, що звільнення позивача за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України не можна вважати законним, у зв`язку з чим є достатні правові підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення її на роботі на посаді буфетника їдальні військової частини НОМЕР_1 .

Доводи представника відповідача та докази надані ним на підтвердження цих доводів, суд не приймає до уваги при ухвалення рішення у справі, оскільки вони стосуються лише поведінки ОСОБА_1 у колективі та її ставлення до роботи, і жодним чином не впливають на висновки суду.

Суд також критично ставиться до показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , оскільки вони знаходяться у підпорядкуванні командування військової частини, яке зацікавлене в результатах розгляду справи. Крім того, такі показання не спростовують встановлені судом обставини.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно роз`яснень, викладених у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст.27 Закону України «Про оплату праці).

Відповідно до п.8 р.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 середньоденна заробітна плата позивача становить 595,16 грн.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 199 973,76 грн = 595,16 грн (середньоденна заробітна плата) х 336 дні ( кількість робочих днів з 14.06.2023 по 25.09.2024 включно).

Відповідно до ч.7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з п.п.2,4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, а також присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до ст.131 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема , пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6 ст.141 ЦПК України)

Оскільки, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, то судовий збір підлягає стягненню на користь держави з військової частини НОМЕР_1 у сумі 2147,20 грн.

Крім того, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 13 631,04 грн.

Керуючись ст.ст.10,12,13,76-78,89,141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та проведення оплати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 №173 від 14.06.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади буфетника їдальні військової частини НОМЕР_1 .

Поновити на роботі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на посаді буфетника їдальні військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненої ОСОБА_1 підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 червня 2023 року по 25 вересня 2024 року включно у розмірі 199 973 (сто дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят три) грн 76 коп.

Допустити негайне виконання рішення в частині виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , понесені нею витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 13 631 (тринадцять тисяч шістсот тридцять одна) грн 04 коп.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір у розмірі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 01.10.2024.

Головуючий А.М.Лутай