Номер провадження: 22-ц/813/6980/24
Справа № 522/5934/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

заявник (боржник) ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи - Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2024 у складі судді Абухіна Р.Д.,

встановив:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке встановлене ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 06.04.2018.

Заява обґрунтована тим, що такий захід як обмеження у права виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежує його право на свободу пересування, позбавляє можливості пройти необхідне лікування, є недоцільним у період воєнного стану та не може слугувати додатковим заходом впливу для виконання судових рішень. Заявник є пенсіонером (71 рік), тобто особою непрацездатного віку, відповідно немає ніякого доходу крім пенсії. В рамках виконавчого провадження здійснюється звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 у розмірі 20%. Матеріали справи не містять жодних доказів умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань та невідомо, які саме дії боржника підтверджують таке ухилення і яка модель поведінки дає підстави таке вважати, тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України діє більше семі років. За цей час дане обмеження жодним чином не вплинуло на виконання рішень, адже ОСОБА_1 не ухилявся від їх виконання, а виконував в силу власних можливостей. Разом з тим, у ОСОБА_1 діагностовано ряд захворювань, зокрема: хронічна ішемія головного мозку ІІ Ступеня, стадія Декомпресії, помірно виражений цефалічний та вертигінозний синдром, атеросклероз БЦА, поширений остеохондроз хребта з переважним ураженням шийного відділу, Цервілкагія, м`язово топічний синдром, базаліома шкіри, артеріальна гіпертензія ІІ ст. 1 ст. ризик 4 ГЛШ ІХС, стабільна стенокардія напруги ФК ІІ, фіброкальциноз АК, МК,НАК 1ст, НМК 2 ст НТК 1 ст, помірна легенева гіпертензія, розширення висхідного відділу аорти, аденома лівого наднирника, хронічний гастріт ст. ремісії, поліпоз товстої кішки, хронічний двобічний пілонефріт в ст. ремісії. Введений в Україні з 24 лютого 2022 року воєнний стан по всій території України, тому кожного дня виникає загроза ракетного обстрілу державою агресором. В силу віку, ОСОБА_1 не підпадає під мобілізацію, відповідно не має можливості виїзду за кордон та перебувати у безпечному місці.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2024 у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2024 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що законом встановлена можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Однак, матеріали справи не містять жодного доказу умисного ухилення його від виконання зобов`язань та невідомо, які саме дії боржника підтверджують таке ухилення і яка модель поведінки дає підстави таке вважати.

Також скаржник зазначає, що є пенсіонером, тобто особою непрацездатного віку (71 рік) та відповідно не має ніякого доходу окрім пенсії. В рамках виконавчого провадження здійснюється звернення стягнення на пенсію ОСОБА_1 у розмірі 20% пенсії, а тому стає незрозумілим, яким чином ОСОБА_1 може виконати рішення судів окрім як відрахування пенсії. Вважає, що встановлене відносно нього тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України жодним чином не вплинуло на виконання рішень, адже протягом 7 років не ухилявся від їх виконання, а виконував в силу можливостей. Разом з тим, звертає увагу суду, шо йому діагностовано ряд захворювань.

На вищевказані обставини, суд першої інстанції уваги не звернув, а лише обмежився фактом наявності заборгованості за рішенням суду. При цьому, суд формально послався, що боржник не виконує рішення суду з 2017 року і начебто саме це є діями направленими на ухилення від виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості, а виїзд за межі країни, може призвести до невиконання боржником рішення суду. Натомість сама по собі наявність у боржника невиконаних зобов`язань та неможливість в примусовому порядку задовольнити відповідні вимоги за рахунок коштів чи майна боржника не може свідчити про ухилення від виконання покладених на боржника обов`язків.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 28.11.2024 сторони не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 28.11.2024 до канцелярії суду надійшла заява, у якій останній просить суд розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 за відсутності скаржника та його представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 06.04.2018, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28.03.2019 у справі № 522/5934/18 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без вилучення паспортного документа до виконання зобов`язань за виконавчим листом № 509/3442/16-ц, виданого Овідіопольським районним судом Одеської області 06.06.2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 838 535 грн.

Адвокат Приміч Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , в свою чергу, звертаючись до суду із відповідною заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду застосоване ухвалою суду від 06.04.2018, зазначив, що боржник не ухиляється від виконання судового рішення та здійснює погашення наявної заборгованості, із фактичних доходів ОСОБА_1 - пенсії, з якої щомісячно стягується 20% для погашення кредитної заборгованості, що не надає підстави для скасування тимчасового забезпечення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, районний суд виходив з того, що оскільки зобов`язання, яке стягнуто судовим рішенням та яке перебуває на примусовому виконанні не виконано, тому виїзд за кордон унеможливить виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 судовим рішенням, тому у задоволені заяви необхідно відмовити.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб як найскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України по суті це забезпечувальний захід виконання судового рішення про стягнення суми боргу.

Закінчення дії тимчасового обмеження у праві виїзду фізичної особи боржника здійснюється у разі погашення суми боргу, зазначеної у рішенні суду, у зв`язку з якою було застосовано таке обмеження

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника, тобто до зазначеної заяви боржником повинні бути долучені належні, обґрунтовані та достатні докази на підтвердження наявності відповідних підстав для скасування таких заходів забезпечення виконання судового рішення.

Судовим розглядом справи встановлено, що жодних відомостей на підтвердження вжиття певних заходів спрямованих на виконання наявних зобов`язань за виконавчим листом ОСОБА_1 , на які останній посилається в заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, до суду не надано.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, правомірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що законом встановлена можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Однак, матеріали справи не містять жодного доказу умисного ухилення його від виконання зобов`язань та невідомо, які саме дії боржника підтверджують таке ухилення і яка модель поведінки дає підстави таке вважати.

Проте вказані доводи скаржника є необґрунтованими, оскільки визнання боржником наявності в нього непогашеної заборгованості, яку він не виконує з 2017 року, з дня видачі виконавчого документу, є діями направленими на ухилення від виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості, а виїзд за межі країни, може призвести до невиконання боржником рішення суду.

При цьому, як встановлено судом, матеріали справи містять відомості щодо наявності зареєстрованого за ОСОБА_1 транспортного засобу Chevrolet Lacetti, державний номерний знак НОМЕР_1 та винесення державним виконавцем 30.01.2018 постанови в рамках виконавчого провадження № 54393029 про розшук вказаного майна боржника. Зазначені обставини не спростовано заявником та не надано відомостей щодо наявності/відсутності існування таких обставин, в тому числі інформації щодо місцезнаходження вказаного транспортного засобу.

Крім того, колегія суддів також ураховує і значну суму заборгованості по сплаті боргу в сумі 838535 грн. та відсутність позитивної тенденції відносно її погашення, що свідчить про небажання останнього вчиняти активні дії щодо виконання рішення суду.

Твердження скаржника про те, що йому діагностовано ряд хронічних захворювань,як підстава для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки як вірно встановлено судом, надані в якості зазначеного заявником докази, а саме: копія виписного епікризу з медичної картки стаціонарного хворого №1588/390 в поліклініку за місцем проживання від 06.05.2024, копія відділення діагностичної та інтервенційної ендоскопії Ілеоколоноскопії від 04.07.2024, копія патогістологічного дослідження від 04.07.2024 носять виключно рекомендаційний характер, у зв`язку із наявністю захворювання, однак не є безпосереднім направленням на лікування.

При цьому доказів необхідності лікування саме за кордоном, як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційні інстанції ОСОБА_1 не надано.

Отже підстава для обмеження у праві виїзду за межі України продовжує існувати, оскільки заборгованість по сплаті боргу погашена неповністю, а встановлене тимчасове обмеження може бути скасоване лише у разі виконання рішення боржником у повному обсязі чи закінчення виконавчого провадження з інших підстав, передбачених ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дублюють доводи заяви останнього у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи свідчать лише про позицію боржника у цій справі, які підтримує він та його представник, і не спростовують обставин, встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуваної ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях.

Судом правомірно відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК».

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що продовжує існувати потреба у подальшому застосуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань, покладених судовим рішенням, зазначений захід залишається пропорційним меті його застосування та сприятиме стягненню боргу на користь стягувача.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2024 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.12.2024

Головуючий

Судді: