ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7799/24 Справа № 210/876/23 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В.Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Лідовської А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №210/876/23 за позовом ОСОБА_1 до Криворізької міської ради, Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2024 року, ухваленого у складі судді Сільченко В.Є., -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,0525 г., кадастровий номер :02:011:0008 на даний момент перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Кривого Рогу. Згідно Витягу з державного земельного кадастру, земельна ділянка сформована, має визначені межі та присвоєний кадастровий номер. Вказана земельна ділянка була передана в оренду на підставі рішення Криворізької міської ради від 22.10.2008 р. №2823 шляхом укладання договору оренди земельної ділянки від 12.12.2008 р. №14 для розміщення адміністративно-складської будівлі строком на 5 років. Договір укладався із громадянкою ОСОБА_2 . Строк дії договору закінчився 12.12.2013 року. У період, після закінчення строку дії договору, новий договір не було укладено. 03.10.2018 року на підставі Договору дарування змінився власник.

21.01.2022 року позивач звернувся до в.о. Криворізької міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації для відведення земельної ділянки у приватну власність. 04.02.2022 року отримав відповідь від департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин №23 від 04.02.2022, згідно якої було зазначено про необхідно звернутися з даним питанням до ЦНАП «Віза».

Проте, раніше звернувшись до ЦНАП «Віза» було отримано відповідь №546/17 від 25.02.2020 року про відмову у наданні дозволу на розробку проекту земельної ділянки. Мотивуючи свою відмову згідно витягу з рішення міської ради від 22.04.2020 року №4660 було зазначено: Об`єкт нерухомого майна житловий будинок не відповідає цільовому призначенню земельної ділянки розміщення існуючої адміністративно-складської будівлі. Окрім цього, міститься посилання на ст. 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, яка втратила чинність 01 квітня 2018 року, коли набрала чинності нова редакція частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою знято заборону передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності затвердженого плану зонування або детального плану території. В чинній редакції ст. 24 зазначено: - обмеження щодо передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам, визначені цією частиною, не поширюються на випадки розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи.

Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У зв`язку з викладеним, позивач просить суд визнати право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,0525 г., кадастровий номер :02:011:0008, за ОСОБА_1 , яка була набута на підставі Договору Дарування від 03.10.2018 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2024 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Криворізької міської ради, Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ним позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку.

При цьому, скаржник зазначає, що чине земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права власності на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості.

Обмеження щодо передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам не поширюються на випадки розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи.

Невідповідність цільового призначення земельної ділянки не є підставою для відмови у визнанні права власності за умови, що воно набуто на законних підставах.

У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно Витягу з державного земельного кадастру земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,0525 г., кадастровий номер :02:011:0008 перебуває у комунальній власності Криворізької міської ради. Вид використання земельної ділянки: під розміщення існуючої адміністративної-складської будівлі, призначення земельної ділянки: 1.11.6 - інша комерційна діяльність (а.с.12).

Спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_2 в оренду на підставі рішення Криворізької міської ради №2823 від 22.10.2008р. шляхом укладання договору оренди земельної ділянки від 12.12.2008р. №14 для розміщення адміністративно-складської будівлі строком на 5 років.

Після спливу строку даних щодо пролонгації чи переукладення на новий строк вказаного договору оренди матеріали справи не містять.

03.10.2018 року на підставі договору дарування житлового будинку з господарськими спорудами ОСОБА_2 подарувала позивачу житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

25.02.2020 року позивач звернувся до Криворізької міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації для відведення земельної ділянки у приватну власність, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,0525 га., кадастровий номер :02:011:0008 без зміни цільового призначення (а.с.5).

Рішенням міської ради від 22.04.2020 року №4660 позивачу відмовлено в розробці, затвердженні детальних планів територій та наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, у внесенні змін до рішення міської ради від 28.08.2019 року №4052 «Про надання дозволу Садівничому товариству «Пролісок» та громадянам його членам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», оскільки об`єкт нерухомого майна житловий будинок не відповідає цільовому призначенню земельної ділянки розміщення існуючої адміністративно-складської будівлі (а.с.14).

21.01.2022 року позивач звернувся до в.о. Криворізької міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації для відведення земельної ділянки у приватну власність.

Департаментом регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин №23 від 04.02.2022 року, надано відповідь згідно якої було зазначено про необхідність звернутися з даним питанням до ЦНАП «Віза» для подання заяви для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, відповідно до інформаційної картки адміністративних послуг №26 (04-01) «Видача дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації» (а.с. 11).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з посиланням на норму ст.376 ЦК України, яка регулює питання пов`язані з самочинним будівництвом, виходив з того, що спірна земельна ділянка була надана в оренду ОСОБА_2 під розміщення існуючої адміністративно-складської будівлі з цільовим призначенням 1.11.6 - інша комерційна діяльність. Позивач не звертався до компетентних органів з питання отримання дозволу на будівництво будинку, а отже не розроблявся проект будівництва. Також до компетентного органу щодо прийняття до експлуатації побудованого будинку, позивач також не звертався, відмову не отримував. Крім того, позивачу не виділялась земельна ділянка під побудову житлового будинку. Тому суд визнав житловий будинок з господарськими побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 самочинно збудованим без дозвільних на те документів та на земельній ділянці не за цільовим призначенням.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким рішенням і зазначає наступне.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Згідно зі ст.125 та ст.126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. «г» ч.3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України, особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За приписами ч.1 ст.120 ЗК України (у редакції на момент звернення позивача до відповідача Криворізької міської ради з питань надання дозволу на розроблення документації для виділу у власність земельної ділянки 21.01.2022р.), у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

В частині 8 статті 120 Кодексу закріплено, що істотною умовою договору, на підставі якого набувається право власності (частки у праві спільної власності) на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, пов`язаного з переходом права власності (крім державної, комунальної власності) на земельну ділянку або прав оренди, емфітевзису, суперфіцію земельних ділянок усіх форм власності, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на такий об`єкт.

Разом з тим, частина 9 статті 120 Кодексу зазначає, що вимоги частин першої, другої, четвертої, шостої - восьмої цієї статті не поширюються на випадки переходу права власності або прав оренди, емфітевзису, суперфіцію на земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (жилий будинок, інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва, у разі якщо земельна ділянка не перебувала у власності або оренді, у користуванні на правах емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника) об`єкта нерухомого майна (жилого будинку, іншої будівлі або споруди), об`єкта незавершеного будівництва.

Як встановлено судом, позивач за договором дарування у жовтні 2018 року придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Дане нерухоме майно зареєстровано за позивачем на праві власності саме як житловий будинок, що не спростовано відповідачами.

Згідно поданого позову, ОСОБА_1 ставить питання про визнання за ним права власності на земельну ділянку, на якій розташовано належний йому будинок, інших позовних вимог позовна заява не містить. Тому відмова у задоволені позову судом через те, що даний житловий будинок є самочинно збудованим, на думку колегії суддів не є вірним.

З прохальної частини позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 ставить питання про визнання права власності на підставі ст.120 ЗК України на земельну ділянку розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:011:0008, розміром 0,0525га.

Між тим, дана земельна ділянка була сформована та передана за договором оренди №2823 від 12.12.2008р. гр. ОСОБА_2 на підставі рішення Кріворізької міської Ради від 22.10.2008р. з цільовим призначенням для розміщення існуючої адміністративно-складської будівлі, має відповідний кадастровий номер та реєстрацію права оренди.

Строк вказаного договору оренди закінчився у 2013 році, даних щодо його пролонгації матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (ч.1 ст.15-1 ЗК України).

Відповідно до ст.80 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частиною 2 статті 84 ЗК України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частина 11 статті 120 ЗК України зазначає, якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, врегульовано ст.ст.118, 123 та 124 Кодексу.

Особа, зацікавлена в одержанні в користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою, щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (ч.2 ст.123 ЗК України).

Відповідно до ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу першого частини сьомої статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою орган, який розглядає заяву, має право вчинити лише такі дії: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, при цьому зобов`язує орган державної влади у випадках прийняття рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з приписами частини четвертої, п`ятої, шостої, сьомої статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з пунктом 5 Порядку ведення Державного земельного кадастру до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про державний земельний кадастр» та цим Порядком.

Відповідно до пункту 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Частинами п`ятою, шостою статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» встановлено, що державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Відповідно до абзацу першого пункту 109 цього Порядку ведення Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Для здійснення державної реєстрації земельної ділянки кадастровому реєстратору подаються згідно з пунктом 110 Порядку: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ.

Відповідно до пункту 111 Порядку державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.

За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або приймає рішення про відмову в державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-83 Порядку.

Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Положеннями статті 50 Закону України «Про землеустрій» також передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Позивач, на виконання наведених норм закону, вірно діяв, звернувшись за отриманням дозволу на розробку документації для відведення земельної ділянки у власність, оскільки належний йому житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка була відведена іншій особі на відповідній правовій підставі з певним цільовим призначенням, відповідного розміру, їй було присвоєно кадастровий номер, тобто відбулась реєстрація конкретного об`єкту нерухомості, який має свої, притаманні йому характеристики.

В даному випадку, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку. Між тим, згідно з ч.1 ст.791 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (з присвоєнням кадастрового номеру та внесення на відомостей про неї на публічну кадастрову карту). Формування земельної ділянки супроводжується розробкою відповідної документації із землеустрою та з подальшим прийняттям відповідним державним органом акту індивідуальної дії в межах його повноважень, передбачених законом.

Відповідно до п. «г» ч.3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів виходить з того, що встановивши всі обставини справи, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову саме з наведених ним мотивів пославшись на норму ч.2 ст.376 ЦК України, щодо самочинного будівництва об`єкту нерухомості, на який зареєстровано право власності та реєстрація якого ні ким не оскаржується, тоді як необхідно відмовити у задоволені позову з наведених вище у даній постанові підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частина 4 даної статті передбачає, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині мотивування підстав відмови у задоволенні позовних вимог останнього.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок суду за результатами перегляду в апеляційному порядку рішення суду, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 травня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Судді:

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О.В.Агєєв