Провадження № 2/127/3259/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

06.11.2024 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошина С.В.,

за участю секретаря судового засідання Сєдінкіної Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 20.06.2024 між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, за яким відповідач від позивача отримав в борг грошові кошти в іноземній валюті в сумі 3 000 доларів США, що на час подачі позову за курсом НБУ еквівалентно 120210 гривень. Згідно умов договору від 20.06.2024 позичальник зобов`язався повернути позику до 30.06.2024. Отримання відповідачем грошових коштів за договором позики підтверджується розпискою від 20.06.2024 року. Відповідач від виконання зобов`язання по поверненню коштів ухиляється, на телефонні дзвінки не відповідає. Викладене стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 3 000 доларів США, а також судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.07.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

Відповідач у визначений ухвалою суду строк відзиву на позов до суду не подав. З огляду на те, що він з 01.08.2022 знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , викликався до суду в порядку, що визначено ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення відповідного повідомлення про виклик до суду на офіційному веб сайті судової влади України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив позов задовольнити з підстав, що у ньому наведено, зазначив, що відповідач уникає з ним зустрічей, змінив номер мобільного телефону та облікові записи в соціальних мережах, борг не повернув. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб сайті «Судова влада України».

Враховуючи наведене, суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача за наявними у справі матеріалами згідно ст.ст. 178, 279, 280 ЦПК України, оскільки підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. 223 ЦПК України, немає.

Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов наступного.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 30.06.2024 року. Факт отримання коштів підтверджується оригіналом розписки позичальника від 20.06.2024. (а.с.3).

Суд дійшов висновку, що вказана розписка за своєю правовою природою є договором позики. Договір містить умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказана розписка підтверджує факт передачі грошової суми 3000 доларів США позичальнику.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, в якому зазначено, що відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Позичальник свої зобов`язання з повернення боргу не виконав ні в установлений договором строк, ні на час ухвалення рішення, про що свідчить наявний у позивача оригінал боргового документу, який ним представлено суду та який міститься в матеріалах справи.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути суму боргу в іноземній валюті.

Суд звертає увагу, що ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд встановив, що сторони уклали договір позики в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір не передбачає виконання зобов`язання в іншій валюті, отримана сума позики не повернута і до цього часу, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики саме в іноземній валюті, тобто в розмірі 3000,00 доларів США.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року (справа №373/2054/16-ц) з посиланням на правову позицію, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Враховуючи вказану позицію Верховного Суду та керуючись висновком Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеному 03.03.2021 року в постанові №522/11047/17-ц, суд прийшов до висновку про недоцільність зазначення в резолютивній частині еквіваленту суми боргу в національній валюті, що не впливає на повноту задоволення позову.

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Зважаючи на задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 1211,20 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 510, 525-527, 530, 533, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 13, 81, 133, 141, 263-265, 268, 273, 279, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000,00 доларів США (три тисячі доларів США) боргу за договором позики (розпискою) від 20.06.2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211, 20 грн. (одну тисячі двісті одинадцять гривень, 20 коп.) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 3500 грн. (три тисячі п`ятсот) гривень.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 06.11.2024 року.

Суддя: