КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ск/824/54/2024
Справа 824/122/24
У Х В А Л А

Іменем України

04 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд в складі головуючого судді Кашперської Т.Ц. за участі секретаря Діденка А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» від 08 серпня 2024 року у третейській справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» (далі - третейський суд) від 08 серпня 2024 року у третейській справі № 2507-24/01 стягнуто із ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 83718,17 грн.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» від 08 серпня 2024 року у третейській справі № 2507-24/01, яке вважала незаконним і таким, що ухвалене з грубими порушеннями вимог чинного законодавства, яке підлягає скасуванню відповідно до п. 1, 4 ч. 2 ст. 458 ЦПК України.

Вказувала, що 23 січня 2024 року ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір № 8939 на виконання будівельно-ремонтних робіт, в п. 6.2 якого зазначено, що спори щодо правовідносин сторін, що виникають між ними на підставі укладених правочинів, окрім тих, які непідвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства, вирішуються Постійно діючим третейським судом при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» відповідно до Закону України «Про третейські суди», Регламенту Третейського суду та законодавства України.

Після того, як суддя третейського суду Морозов О.В. відкрив провадження за позовом ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було подано заперечення від 03 серпня 2024 року на позовну заяву про стягнення боргу, в якій вона наголошувала на відсутності у третейського суду компетенції стосовно переданого на його вирішення спору, оскільки спір стосується захисту її прав споживача. Прийнявши позовну заяву ФОП ОСОБА_3 про стягнення боргу, суддя третейського суду Морозов О.В. перевищив межі своєї компетенції, оскільки цей позов не може бути предметом такого розгляду, а третейський розгляд повинен був бути припинений.

На час подачі до третейського суду ФОП ОСОБА_3 позову про стягнення боргу у сторін виник спір щодо захисту прав та інтересів ОСОБА_1 як споживача щодо наданих ФОП ОСОБА_3 послуг (виконання робіт) з ремонту квартири за адресою АДРЕСА_1 , і цей спір досі не вирішено по суті. Те, що спір виник з приводу захисту прав споживача ОСОБА_1 , підтверджується тим, що договір № 8939 укладено саме з ФОП ОСОБА_3 , який зобов`язався виконати будівельні роботи.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 31 липня 2024 року ФОП ОСОБА_3 зареєстрований 18 червня 2018 року, в процесі припинення не перебуває, основним видом економічної діяльності вказано «Будівництво житлових і нежитлових будівель». Намагаючись уникнути відповідальності за завдані ОСОБА_1 збитки, неодноразово порушивши її права та інтереси як споживача, а також умови договору № 8939, ФОП ОСОБА_3 подав позов про стягнення неіснуючої заборгованості до третейського суду.

Оскільки у ОСОБА_1 як замовника існує беззаперечне право на захист її порушених прав та інтересів як споживача, зважаючи на відмову досудового врегулювання спору, остання змушена була звернутись за захистом до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про захист прав споживачів, стягнення матеріальної шкоди, штрафу за несвоєчасне виконання умов договору та відшкодування моральної шкоди.

Відкриваючи провадження в справі ухвалою від 13 вересня 2024 року, суд вважав обґрунтованими доводи ОСОБА_1 , що існують підстави для розгляду позову по захисту її прав як споживача, що підтверджує незаконність дій судді третейського суду, який, розуміючи характер спору, прийняв незаконне рішення. Спір у третейській справі виник щодо двох актів виконаних робіт та загального акту, які ОСОБА_1 не підписала в зв`язку з неналежною якістю виконаних робіт. Тобто спір між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 виник щодо якості виконаних робіт, які не відповідають будівельним нормам і вимогам законодавства і цей спір може бути вирішений виключно судами загальної юрисдикції в порядку ЦПК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та інших нормативно-правових актів.

Крім того, склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону, що є підставою для його скасування. Відповідно до ст. 13 Регламенту третейського суду, підписання третейської угоди свідчить про те, що сторони доручають голові третейського суду самостійно призначати для розгляду справи третейських суддів зі списку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цього положення Регламенту дає підстави для висновку, що для розгляду однієї справи призначається будь-яка непарна кількість третейських суддів, а не один третейський суддя. Альтернатива частині речення «суддів», що у такому випадку мала б поєднуватись сполучником «або» із словосполученням «одного третейського суддю» у вказаному пункті Регламенту не застосована. Утім, голова суду Морозов О.В. призначив розгляд справи і ухвалив рішення у складі одного третейського судді Морозова О.В., а не у складі непарної кількості суддів. З огляду на наведене, склад третейського суду не відповідав вимогам ст. 16 Закону України «Про третейські суди».

За наведених обставин просила скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських підприємств «Бона Деа» від 08 серпня 2024 року у третейській справі № 2507-24/01.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2024 року відкрито провадження за заявою та призначено справу до розгляду.

16 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив ФОП ОСОБА_3 на заяву про скасування рішення третейського суду, вважав заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Посилався на те, що ОСОБА_1 приховала наявність в матеріалах третейської справи обґрунтованої ухвали за результатами розгляду клопотання. Так, згідно ухвали про вирішення питання про наявність компетенції та продовження розгляду справи від 06 серпня 2024 року, роз`яснено, що твердження відповідача прямо суперечать закону та визначенню поняття «споживач». Позивач ФОП ОСОБА_3 ані за своїм статусом, ані за визначенням понять Закону України «Про захист прав споживачів» не є споживачем, і звертаючись до третейського суду, він захищає своє цивільне право на стягнення боргу, а не права споживача. Таке б звернення виконавця робіт на захист замовника, що порушив зобов`язання, було б суперечливим. Звернення заявника до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про захист прав споживача цілком відповідає закону. Проте до третейського розгляду не має жодного відношення ані за предметом позову, ані за складом учасників судового розгляду. Ототожнення понять прав споживача і виконавця є хибним, оскільки вони мають діаметрально різні юридичні статуси. Посилання представника заявника на звернення до суду загальної юрисдикції є незрозумілим та не стосується третейського розгляду справи.

Не погоджувався з твердженнями ОСОБА_1 щодо невідповідності складу третейського суду вимогам закону з посиланням на ст. 16 Закону України «Про третейські суди». Такі висновки ґрунтуються на синтаксичному розборі текстуального змісту положень Регламенту третейського суду, відповідно до якого призначення головою третейського суду Морозовим О.В. розгляду справи і ухвалення рішенням в складі одного третейського судді Морозова О.В. , а не у складі непарної кількості суддів, на думку заявника, є начебто порушенням норм діючого законодавства та підставою вважати склад третейського суду таким, що не відповідає вимогам ст. 16 Закону України Ппро третейські суди».

Звертав увагу, що сам аргумент про неприпустимість одноособового розгляду справи суддею третейського суду є абсурдним. Закон України «Про третейські суди» не забороняє одноособового розгляду, що прямо передбачено ст. 18. Оскаржуване рішення прийнято головою третейського суду, суддею Морозовим О.В., який в 2000 році отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, має загальний трудовий стаж роботи за спеціальністю 24 роки. Крім того, один суддя також відповідає поняттю непарної кількості.

Питання відповідності третейського судді відноситься до визначення компетенції третейського суду, тому зауваження (відвід) до складу третейського суду сторона має право заявити до початку розгляду справи по суті, що прямо передбачено ч. 2 ст. 27 Закону України «Про третейські суди». Правові наслідки порушення цього строку викладені у ст. V Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж, якою встановлена неможливість подання заперечень до державного суду з приводу повноважень арбітра, якщо такі зауваження не були заявлені сторонами на певній стадії арбітражного процесу. У ст. 4 Типового Закону ЮНСІТРАЛ, ст. 32 Регламенту ЮНСІТРАЛ аналогічне правило має назву «Відмова від права на заперечення». Про застосування міжнародних правил арбітражу (Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж, та Регламенту ЮНСІТРАЛ) до третейського розгляду в Україні сказано у п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року в справі № 1-3/2008. У даній третейській справі зауваження до складу третейського суду в ході третейського розгляду не були заявлені. Відповідно державний суд у цьому випадку не повинен розглядати зауваження до складу третейського суду або ініціювати власну перевірку складу суду, і аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду.

В судове засідання 04 листопада 2024 року в режимі відеоконференції брала участь представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка підтримала подану заяву та просила її задовольнити.

ФОП ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету, крім того, ним подавалися заперечення на заяву ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 457 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши заяву разом з доданими до неї матеріалами, суд приходить до висновку про задоволення заяви з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 січня 2024 року ФОП ОСОБА_3 (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), уклали договір № 8939, за умовами п. 1.1. - 1.3 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконати у відповідності до умов даного договору якісно та своєчасно будівельно-ремонтні роботи, а замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити їх. Виконавець зобов`язується у відповідності до затвердженої кошторисної документації Додаток № 1, календарного графіку фінансування - Додаток № 2, які є невід`ємними частинами цього договору, здійснити ремонт приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_1 в термін до 20 червня 2024 року. Виконавець зобов`язується забезпечити виконання якісних будівельно-ремонтних робіт у відповідності з будівельними нормами і правилами до цього договору.

Згідно п. 6.2, 6.3 договору спори щодо правовідносин сторін, що виникають між ними на підставі укладених правочинів, окрім тих, які непідвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства, вирішуються Постійно діючим третейським судом при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» відповідно до Закону України «Про третейські суди», Регламенту Третейського суду та законодавства України. Склад третейського суду для розгляду вищевказаних спорів визначається Регламентом Третейського суду.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_3 зареєстрований як підприємець 18 червня 2018 року, основний вид економічної діяльності - 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель.

Ухвалою Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» від 25 липня 2024 року в справі № 2507-24/01, постановлену в складі голови Третейського суду Морозова О.В., прийнято позовну заяву ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, призначено розгляд справи на 08 серпня 2024 року, призначено для розгляду справи одноособово суддю Морозова О.В. , визначено письмовий порядок розгляду справи без проведення усного слухання на підставі наданих сторонами письмових документів, зобов`язано відповідача надати заперечення проти позову.

Також судом встановлено, що 01 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ФОП ОСОБА_3 про захист прав споживачів, стягнення матеріальної шкоди, штрафу за несвоєчасне виконання умов договору та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» від 06 серпня 2024 року в складі судді Морозова О.В. розглянуто клопотання відповідача ОСОБА_1 про припинення третейського розгляду в зв`язку з відсутністю компетенції, в якій суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання та відмову у його задоволенні.

Так, третейським судом зазначено, що твердження відповідача прямо протиричіть закону та визначенню поняття «споживач». Так, згідно постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» вбачається наступне: за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підстав п. 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем. Аналогічний висновок можна зробити щодо доводів у цій справі. Згідно до визначення понять, викладених у ст. 1 ч. 3) та 22) Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Таким чином, позивач ФОП ОСОБА_3 ані за своїм статусом, ані за визначенням понять не є споживачем. Тому, звертаючись до третейського суду, він захищає своє цивільне право на стягнення боргу, а не права споживача. Таке б звернення виконавця робіт в захист їх замовника, що порушив зобов`язання, було б суперечливим. В позовній заяві немає посилань ні на Закон України «Про захист прав споживачів», не заявлено вимоги про захист прав споживача. Твердження відповідача нічим не обґрунтовані. Наявності спору про захист прав споживачів в третейській справі не виявлено. Зустрічного позову про захист права споживача з боку відповідача до третейського суду не надходило. Звернення відповідача до суду загальної юрисдикції не унеможливлює звернення позивача за захистом своїх порушених прав до третейського суду, оскільки не суперечить Закону України «Про третейські суди» та не виходить за межі компетенції третейського суду. Відповідачем не доведено факту наявності в провадженні інших судів України подібного позову, із такими ж позовними вимогами, цими ж сторонами справи тощо. Крім того, відповідач не довів навіть факту відкриття провадження у справі в Голосіївському районному суді м. Києва за поданим позовом, що унеможливлює подальші поглинання на наявність розгляду справи, якимось чином пов`язаної із даним третейським розглядом.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» від 08 серпня 2024 року в складі судді Морозова О.В. позов ФОП ОСОБА_3 задоволено, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 83718,17 грн. В описовій частині рішення зазначено, що відповідач до початку судового засідання надала заперечення на позовну заяву, в якій нею підтверджено укладення договору та заявлено клопотання про відсутність компетенції на третейський розгляд спору. Ухвалою суду від 06 серпня 2024 року відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання та продовжено третейський розгляд.

Частиною першою статті 454 ЦПК України визначено, що сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 457 ЦПК України, при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу.

Суд не обмежений доводами заяви про скасування рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу, якщо під час розгляду справи буде встановлено підстави для скасування рішення третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу, визначені статтею 458, частиною другою статті 459 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 2 статті 458 ЦПК України, рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо:

1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

5) третейський суд вирішив питання про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

Скасування судом рішення третейського суду не позбавляє сторони права повторно звернутися до третейського суду, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічні положення містяться у статті 51 Закону України «Про третейські суди», а саме передбачено, що рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: 1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов`язки осіб, які не брали участь у справі.

При розгляді заяви про скасування рішення третейського суду суд не здійснює оцінки законності і обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, а лише встановлює відсутність або наявність підстав для його скасування, визначених частиною третьою статті 51 Закону України «Про третейські суди» та статтею 458 ЦПК України.

Тлумачення статті 51 Закону України «Про третейські суди», статті 458 ЦПК України дають підстави для висновку, що ними передбачено вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, розширеному тлумаченню він не підлягає і тягар доведення наявності зазначених підстав покладається на сторону, яка звертається із заявою про скасування рішення третейського суду.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що цей Закон регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні та встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом (абзац 4 частини першої статті 2 Закону України «Про третейські суди»).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про третейські суди» спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами або міститься у проспекті цінних паперів (рішенні про емісію цінних паперів), що передбачає призначення адміністратора за випуском облігацій, чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2024 року ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали третейське застереження в межах договору № 8939, в пункті 6.2, 6.3 якого сторони погодили, що спори щодо правовідносин сторін, що виникають між ними на підставі укладених правочинів, окрім тих, які непідвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства, вирішуються Постійно діючим третейським судом при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» відповідно до Закону України «Про третейські суди», Регламенту Третейського суду та законодавства України. Склад третейського суду для розгляду вищевказаних спорів визначається Регламентом Третейського суду.

Зазначена третейська угода підписана обома сторонами та є дійсною, що не оспорювалося заявником.

Щодо доводів заявника про невідповідність складу третейського суду вимогам ст. 16 Закону України «Про третейські суди», суд зазначає наступне.

В статті 12 Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів (частина перша статті 14 Закону України «Про третейські суди»).

У постійно діючому третейському суді кількісний та персональний склад третейського суду визначається за правилами, встановленими регламентом третейського суду (частина третя статті 16 Закону України «Про третейські суди»).

Формування складу третейського суду в постійно діючому третейському суді здійснюється в порядку, встановленому регламентом третейського суду (частина перша статті 17 Закону України «Про третейські суди»).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про третейські суди», формування складу третейського суду в постійно діючому третейському суді здійснюється в порядку, встановленому регламентом третейського суду.

Крім того, як вбачається зі змісту третейської угоди, сторони погодили, що склад третейського суду для розгляду вищевказаних спорів визначається Регламентом Третейського суду. Сторони домовилися про вирішення спорів за договором у конкретно визначеному постійно діючому третейському суді та відповідно до регламенту, не зазначивши про наявність певних інших домовленостей, зокрема щодо кількісного та персонального складу третейського суду.

Згідно з ч. 6 ст. 9 Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», наявність третейської угоди означає, що сторони спору приймають Регламент Третейського суду у повному обсязі та він для них є обов`язковим.

Відповідно до статті 12 Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» третейським суддею, який розглядає справу одноособово, третейськими суддями у разі розгляду справи у складі трьох третейських суддів, можуть бути призначені особи із списку третейських суддів Третейського суду за їх згодою, які прямо чи опосередковано не заінтересовані в результаті вирішення спору, а також мають необхідний досвід, ділові та моральні якості, необхідні для вирішення спору.

Підписання третейської угоди, навіть без прямого зазначення, свідчить про те, що сторони доручають голові третейського суду самостійно призначити для розгляду справи третейських суддів зі списку (стаття 13 Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа»).

Відповідно до змісту рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» від 23 листопада 2023 року в справі 2507-24/01 справа розглянута одноособово третейським суддею Морозовим О. В.

Тлумачення змісту статті 13 «Формування складу третейського суду» Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» у контексті частини другої статті 16 Закону України «Про третейський суд» свідчить про те, що для розгляду справи призначається будь-яка непарна кількість третейських суддів, а не один третейський суддя.

Проте ухвалою третейського суду від 25 липня 2024 року голова суду Морозов О.В. призначив розгляд справи і ухвалив рішення від 08 серпня 2024 року в справі № 1011-23/02 у складі одного третейського судді Морозова О. В., а не у складі колегії непарної кількості суддів із списку суддів третейського суду.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року в справі № 824/38/24 (провадження № 61-11748ав24), аналізуючи Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» у справі за заявою про скасування рішення третейського суду.

Рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону (пункт 4 частини другої статті 458 ЦПК України).

Крім того, апеляційний суд погоджується із доводами ОСОБА_1 щодо непідвідомчості даного спору третейському суду відповідно до закону, враховуючи наступне.

Відповідно до положень пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Пунктами 3, 7, 21, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги;

договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція;

робота - діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно ч. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів).

Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. Особливістю таких правовідносин є участь в них спеціального суб`єкта - споживача.

Згідно ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Відповідно до ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2024 року ФОП ОСОБА_3 (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), уклали договір № 8939, за умовами п. 1.1. - 1.3 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконати у відповідності до умов даного договору якісно та своєчасно будівельно-ремонтні роботи, а замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити їх. Виконавець зобов`язується у відповідності до затвердженої кошторисної документації Додаток № 1, календарного графіку фінансування - Додаток № 2, які є невід`ємними частинами цього договору, здійснити ремонт приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_1 в термін до 20 червня 2024 року. Виконавець зобов`язується забезпечити виконання якісних будівельно-ремонтних робіт у відповідності з будівельними нормами і правилами до цього договору.

Крім того, в даному договорі сторони обумовили обов`язки виконавця та замовника, вартість договору та умови платежів, умови приймання-передачі робіт, гарантійні обов`язки, відповідальність сторін.

Системний аналіз змісту даного договору дає підстави для висновку, що його було укладено ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , який при укладенні договору позиціонував себе як фізична особа-підприємець, за умовами даного договору ФОП ОСОБА_3 як виконавець (суб`єкт господарювання, який виконує роботи) зобов`язався виконати роботу (будівельно-ремонтні роботи) за індивідуальним замовленням споживача ОСОБА_1 для задоволення її особистих потреб, при цьому вид діяльності ФОП ОСОБА_3 , який був зареєстрований 18 червня 2018 року, пов`язаний з наданням будівельних робіт та послуг, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ.

Враховуючи вищевикладене, договір від 23 січня 2024 року № 8939 фактично є договором, укладеним за участі фізичної особи - споживача та суб`єкта господарювання, який виконує роботи, а отже, на дані договірні відносини розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів», і оскільки спір виник внаслідок виконання цього договору між його сторонами, такий спір слід віднести до категорії справ, які не підвідомчі третейським судам у відповідності до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди».

Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18).

Виходячи із наведеного, апеляційний суд не може погодитися з доводами відзиву ФОП ОСОБА_3 , що він як позивач ані за своїм статусом, ані за визначенням Закону України «Про захист прав споживачів» не є споживачем, і що ототожнення понять прав споживача і виконавця робіт є хибним, з огляду на те, що незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (виконавець чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого договору, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому наявність у договорі застереження про те, що всі спори підлягають вирішенню в Постійно діючому третейському суді при Асоціації Українських підприємств «Бона Деа», не впливає на неможливість вирішення вказаного спору в третейському суді.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є споживачем за договором від 23 січня 2024 року № 8939, на підставі якого виникли спірні правовідносини, спір між сторонами стосується виконання споживчого договору про виконання робіт, тому третейському суду, у відповідності до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», така справа не підвідомча.

За даних обставин, рішення, ухвалене третейським судом у цій справі, підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 1, 4 ч. 2 ст. 458 ЦПК України, оскільки справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону, та оскільки склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що заяву про скасування рішення третейського суду задоволено судом, з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору, понесені за подання заяви, у розмірі 605,60 грн.

Керуючись ст. 141, 268, 474, 454, 458 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , про скасування рішення третейського суду задовольнити.

Скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації Українських підприємств «Бона Деа» від 08 серпня 2024 року у третейській справі № 2507-24/01 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Ухвала суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до цього суду.

Ухвала суду, якщо вона не була оскаржена в апеляційному порядку, набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 07 листопада 2024 року.

Суддя: Кашперська Т.Ц.