ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04»червня 2024 року

м. Харків

справа № 635/1641/22

провадження № 22ц/818/1252/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представниця позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 січня 2024 року в складі судді Гримайло А.М.

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 грудня 2007 року вона з ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначила, що сімейні стосунки не склалися. Останній час між сторонами постійно виникали непорозуміння з різних питань. Сторони втратили почуття взаємної любові та поваги, які служать основою для побудови сім`ї. Чоловік ніде не працював і від пошуку роботи відмовлявся, не забезпечує сім`ю, ставить її у вкрай скрутне матеріальне становище, що є перешкодою для збереження сім`ї. Сімейні стосунки між сторонами припинені з березня 2022 року, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вважає, що подальше сімейне життя є неможливим, як таке, що протирічить інтересам кожного з подружжя.

Вказала, що під час шлюбу сторонами придбане наступне майно:

-автомобіль легковий, марки КIA SOUL, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний № НОМЕР_2 , ринкова вартість на день звернення до суду складає 280232,10 грн;

-земельна ділянка № НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1442 га, кадастровий номер :00:025:0075, місце розташування: Харківська область, Харківський район, смт Пісочин, вулиця Надпрудна, ринкова вартість на день звернення до суду становить 300 000,00 грн.

Зазначила, що вказане майно зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 .

Всього майна придбано на загальну суму 580 232,10 грн/ Вартість частки кожного подружжя в праві власності становить по 290 116,05 грн.

Посилалася на те, що вона претендує на автомобіль марки КIA SOUL, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний № НОМЕР_2 , ринкова вартість якого складає 280 232,10 грн, що менше на 9883,95 грн, що припадає на її частку, яку необхідно стягнути з відповідача, як різницю між вартістю земельної ділянки та вартістю спірного автомобілю.

Зазначила, що від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей, які проживають з нею, у зв`язку з чим вона зобов`язана кожного дня відвозити дітей до школи. Також діти відвідують додаткові заняття, секції та кружки у різних частинах міста. У зв`язку з тяжким матеріальним становищем вона змушена працювати на двох роботах і пересування міським транспортом займає дуже багато часу.

Просила розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 21 грудня 2007 року в Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 744; після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище « ОСОБА_6 »; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на легковий автомобіль марки КIA SOUL, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний № НОМЕР_2 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 9883,00 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3893,56 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 21 грудня 2007 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 744; після розірвання шлюбу позивачці прізвище залишено « ОСОБА_6 »; визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на автомобіль легковий, марки КIA SOUL, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний № НОМЕР_2 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 9883,00 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання заяви про розірвання шлюбу у розмірі 992,40 грн, судовий збір за подання заяви про поділ майна подружжя у розмірі 2901,16 грн, всього 3893,56 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на автомобіль легковий, марки КIA SOUL, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний № НОМЕР_4 ; стягнення з нього, на користь ОСОБА_1 , грошової компенсації у розмірі 9883,00 грн; стягнення з нього на користь ОСОБА_1 судового збору за подання заяви про розірвання шлюбу у розмірі 992,40 грн, судового збору за подання заяви про поділ майна подружжя у розмірі 2901,16 грн, всього 3893,56 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що позивачка надала звіт про оцінку майна та безпідставновизначила ринкову вартість земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю подружжя в розмірі 300 000,00 грн, яка є явно завищеною. Даний звіт йому для ознайомлення наданий не був, що позбавило його можливості ознайомитися з ним та заявити клопотання про проведеннянезалежної експертизи щодо визначення вартості вказаної земельної ділянки,що є обмеженням його прав як відповідача та порушенням принципу змагальностісторін.Зазначив, що вартість земельної ділянки відповідно до договору купівлі-продажу від 21 серпня 2020 року становить 137 400,00 грн. Дана земельна ділянка розташована на місцевості проведення бойових дій у зв`язку загресією російської федерації, тому ринкова ціна землі на сьогодні ще менше. Вважав, що в своїй позовній заяві позивачкою не зазначена земельна ділянка як спірне майно подружжя, однак в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції безпідставно врахована завищена вартість даної земельної ділянки, що призвело до ухвалення рішення про залишення автомобіля за позивачкою та сплаті їй коштів в розмірі, як різницю вартості майна, що є підставою вважати, що суд в своєму рішенні вийшов за межі позовних вимог. Посилався на те, що жодних доказів йому та суду не наданощодо зобов`язання позивачки кожної доби відвозити дітей до школи, що діти відвідують додаткові заняття, секції та кружки у різних частинах міста тощо. При цьому не надає перелік адрес, де вони проживають, проходять навчання, назви секції, кружків, підтверджуючи довідки, документи відповідних зразків тощо.Вказав, що чинним законодавством Сполученого Королівства Великої Британії в місті Лондоні встановлено правосторонній рух. Таким чином не зрозуміло як позивачка буде користуватись автомобілем в складних умовах в місті Лондоні. Зазначив, що в позовній заяві від 22 грудня 2022 року ціна позову становить 183 000,00 грн, предмет спорущодо поділу майна - це автомобіль вартістю 183 000,00 грн. Зазначив, що постановою Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2023 року справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Після чого представник позивачки подав іншу позовну заяву від 27 березня 2023 року та змінив позовні вимоги, а також їх обґрунтування внаслідок чого ціна позову становить 290 116,05 грн, що є прямим порушенням статті 49 ЦПК України, оскільки у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються. Так, в позовній заяві від 27 березня 2023 року змінено позовні вимоги, а саме додана позовна вимогащодо стягнення з ньогона користь позивачкигрошової компенсації в розмірі 9 883,00 грнє грубим порушенням процесуального права. Змінені позовні вимоги безпідставні та не мають доказів. Земельна ділянка не є предметом позову. Таким чином суд не повинен був враховувати цю обставину під час вирішення спору. Предметом спору, що стосується поділу майна, був лише автомобіль вартістю 183 000,00 грн, але в позовній заяві від 27 березня 2023 року його ринкова вартість складає - 282 232,10 грн. Вважав, що вартість даної земельної ділянки завищена, вартість автомобіля також завищена, що призвело до ухвалення рішення про залишення автомобіля за позивачкою та сплаті їй коштів в розмірі, як різницю вартості майна.

08 квітня 2024 року від представниці ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалася на те, що нею подані до суду належні докази придбання спірного майна під час зареєстрованого шлюбу сторін, тому це майно є спільною власністю сторін, де частка кожного є рівною і воно підлягає поділу між подружжям. Посилалася на те, що в суду першої інстанції відповідач не визнавав спірну земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя, а тому, незважаючи на те, що спірна земельна ділянка придбана під час шлюбу за спільні сумісні кошти та за згодою дружини, він вважав, що до переліку майна, яке підлягає поділу входить лише автомобіль, за який він бажає отримати від неї грошову компенсацію, погоджуючись з його оцінкою. При цьому в апеляційній скарзі він змінює свою позицію та зазначає, що позивачка в позові не зазначила земельну ділянку як спірне майно подружжя, але суд безпідставно врахував її за завищеною вартістю, що призвело до ухвалення рішення про залишення автомобіля за позивачкою та сплаті їй коштів, як різницю вартості майна.Вважала, що суд першої інстанції вирішив спір щодо поділу спільного майна подружжя в рамках заявлених позовних вимог. Вказала, що відповідач вартість спірної земельної ділянки в суді першої інстанції не оспорював, доказів, які б спростували її вартість в суді першої інстанції та на час звернення із апеляційною скаргою не надав.

16 квітня 2024 року до суду апеляційної інстанції через систему «Електронний суд» від ОСОБА_3 надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу з додатками, в яких зазначив, що спільне майно подружжя, на його думку, не поділено порівну. Одноосібним володільцем спільного майна подружжя є позивачка, що суперечить Конституції України та вимогам чинного законодавства.

22 квітня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу з додатками, в якій він ще раз акцентував увагу суду на тому, що земельна ділянка не є предметом спору. В додатках надає копію звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки станом на 15 листопада 2023 року, вартість якої без ПДВ складає 202 057, 00 грн. Інші доводи відповіді тотожні запереченням на відзив на апеляційну скаргу від 16 квітня 2024 року.

27 травня 2024 року до суду апеляційної інстанції від представниці ОСОБА_1 надійшли заперечення на відповідь ОСОБА_3 на відзив, в якому виклала обставини справи та вказала, що суд першої інстанції правомірно залишив спірний автомобіль за позивачкою, а спірну земельну ділянку за відповідачем. Щодо оцінки спірної земельної ділянки вказала, що її ринкова вартість станом на березень 2023 року становила 445 200,00 грн. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач провів експертну грошову оцінку земельної ділянки. Станом на 15 листопада 2023 року вона була оцінена в 137 400,00 грн, однак до суду першої інстанції ці документи він не надав. Тому, вважала, що такі дії відповідача свідчать про те, що він погодився з оцінкою земельної ділянки, яку надала позивачка, оскільки він її не оспорював, подаючи апеляційну скаргу.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_3 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині поділу майна подружжя, тому в іншій частині оскаржуване рішення не переглядається.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Зазначив, що суд першої інстанції не здійснив поділ заявленого позивачкою майна та вийшов за межі позовних вимог.

В свою чергу представниця ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила в її задоволенні відмовити та підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу, заперечення на відповідь ОСОБА_3 на відзив.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду в оскаржуваній частині скасувати.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що оскільки презумпцію спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростовано, воно підлягає поділу і частки є рівними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 21 грудня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.3зворот, 6,45,46,47,88,89,90 том 1).

21 серпня 2020 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність земельну ділянку № НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)площею 0,1442 га, кадастровий номер :00:025:0075, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 137 400,00 грн. Справжність підпису на заяві від дружини покупця про згоду на купівлю нерухомостізасвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В. 21 серпня 2020 року за реєстровим номером № 3608 (а.с.5 зворот, 54,97 том 1).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 221240290 від 21 серпня 2020 року право власності на земельну ділянку площею 0,1442 га, кадастровий номер :00:025:0075, зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.55,98 том 1).

Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 автомобіль легковий, марки КIA SOUL, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний номер № НОМЕР_2 , дата першої реєстрації 03 листопада 2012 року, дата реєстрації 02 липня 2021 року, зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_3 (а.с.7,49-50,92-93,194,204 том 1).

Аналогічна інформація міститься в довідці № 31/20-1948 від 05 грудня 2022 року, виданою РСЦ МВС в Харківської області (а.с.51,94 том 1).

Також матеріали справи містять посвідчення водія НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_1 Дата видачі 20 листопада 2012 року, категорія В (а.с.56-57,99-100 том 1).

Як вбачається із звіту про оцінку майна № 19/24.1-03-23 від 24 березня 2023 року ринкова вартість автомобіля КIA SOUL, реєстраційний № НОМЕР_2 , 2012 року випуску, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 складає 280 232,10 грн (а.с.70-75,80-84 том 1).

Факт перебування ОСОБА_1 з дітьми у місті Лондоні Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_1 не оспорюється.

До суду апеляційної інстанції разом із відзивом на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 надала витяг з оголошень, з якого вбачається, що найменша ціна продажу за земельну ділянку в смт Пісочин становить 333 277,00 грн.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Судувід 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 рокуу справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17 січня 2024 рокуу справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20) сформульовано правовий висновок про те, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи з 21 грудня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу сторонами придбано наступне майно: 21 серпня 2020 року земельну ділянку № НОМЕР_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1442 га, кадастровий номер :00:025:0075, що розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Пісочин, вулицяНадпрудна, та 02 липня 2021 року автомобіль легковий, марки КIA SOUL, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний № НОМЕР_2 .

Також, з матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано.

Сторони не спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна ані на земельну ділянку, ані на автомобіль.

Разом з тим, позивачка просила поділити тільки автомобіль, визнавши за нею право власності на нього в цілому. Предметом поділу майна подружжя не була земельна ділянка.

Неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, не звернувши увагу на прохальну частину позову, суд першої інстанції помилково зазначив в судовому рішенні і земельну ділянку, як компенсацію ОСОБА_3 за автомобіль, право власності на який визнано в цілому за позивачкою, стягнувши з нього різницю між вартістю автомобіля та земельної ділянки в сумі 9 883,00 грн, що і стало основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Проте, враховуючи, що частки при поділі майна подружжя є рівними, судова колегія зазначає, виходячи з вимог статей 69, 70 СК України, що необхідно в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачкою та відповідачем право власності на спірний автомобіль по частці за кожним, відмовивши в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 9 883, 00 грн за необгрунтованістю.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, у результаті чого дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі. За таких обставин судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню (частина 1 статті 376 ЦПК України) з підстав, зазначених вище.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 046, 22 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. 376, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 січня 2024 року в оскаржуваній частині скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині поділу спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на легковий автомобіль марки КIA SOUL, номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний № НОМЕР_2 по частці за кожним.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині поділу спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 046, 22 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.