Справа №932/3340/24
Провадження №2/932/1475/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

14 травня 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря: Дубовик К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 17 квітня 2024 року надійшов вищезазначений позов, в якому позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2 шляхом визнання його таким, що втратив право на користування зазначеною квартирою.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Стислий виклад позиції позивача зазначеної у позові.

Так, представником позивача зазначено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі зокрема зареєстрований ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період з 2000 по 2019 роки відповідач перебував у місцях позбавлення волі. Місце перебування відповідача не відоме. З 1989 року позивач з іншими членами родини проживають за іншою адресою через капітальний ремонт будинку.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду повідомлена належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився про дату час та місце розгляду справи повідомлений, причини не явки не повідомив.

Фактичні обставини встановлені судом.

Згідно ордера №167 від 15 квітня 1975 року ОСОБА_3 має право на вселення в порядку обміну на житлову площу в АДРЕСА_1 .

Позивачкою надані документи згідно яких встановлено, що її прізвище змінювалося внаслідок укладання шлюбів, останнє « ОСОБА_4 » згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 .

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_2 сім`ю позивача тимчасово відселили в маневровий житловий фонд міста за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 доводиться позивачеві сином, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

Відповідно довідки про звільнення серії ДНП №06258 від 07 листопада 2019 року ОСОБА_2 звільнений з ДУ «Солонянської виправної колонії №21» де він відбував покарання з 09.10.2017 по 07.11.2019.

Згідно довідки про склад сім`ї №493 від 14.08.12 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи:

ОСОБА_1 (уповноважений власник);

ОСОБА_2 (син);

ОСОБА_5 (донька);

ОСОБА_6 (онук).

Відповідно до акту обстеження домогосподарства за адресою АДРЕСА_3 мешканцями будинку підтверджено, що ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_3 .

Норми права, що застосував суд.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом і цим відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Тобто закон захищає не тільки права власника, а й права користувача.

Відповідно до вказаної норми, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК країни, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду.

Збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Як вбачається з позовної заяви разом з позивачем зареєстровані члени її родини, зокрема син ОСОБА_2 .

Судом не може бути прийнято до уваги наданий акт про фактичне непроживання особи складений сусідами, оскільки він складений щодо непроживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 , а позовні вимоги стосуються іншої адреси.

З огляду на те, що матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_4 та приймаючи до уваги відсутність доказів на підтвердження обґрунтування доводів викладених у позові і будь-яких фактичних даних, які свідчать про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, укладення трудового договору на невизначений строк тощо), позовна заява є такою, що не може бути задоволена.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268, 280 ЦПК України суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено, підписано та проголошено 14 травня 2024 року.

Суддя: В.І. Цитульський