КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 757/10396/19-ц

номер провадження №22-ц/824/1894/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року /суддя Підпалий В.В./

у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

09 квітня 2021 до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 , в якій він просив суд визнати за ним право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, припинити право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що була зареєстрована за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 1 а.с. 244-247/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши вимоги позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що позивачу стало відомо лише в лютому 2017 року про те, що ОСОБА_3 помер в листопаді 2008 року, і що він володіє чужою річчю. За прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_3 позивач не звертався, оскільки він не є спадкоємцем, в розумінні ЦК України. Наголошував, що 24 листопада 1997 року позивач, мати позивача - ОСОБА_4 та її чоловік - ОСОБА_3 , приватизували квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках, без виділення в натурі, та почали проживати у ній. 18 лютого 1999 року шлюб між матір`ю позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача, ОСОБА_4 . На даний час позивачу на праві власності належить 1/3 квартири АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності та 1/3 спадкується ним після смерті матері. Зазначав, що з 2008 року по день звернення до суду із позовною заявою, позивач добросовісно та відкрито володіє протягом 10 років 1/3 вищезазначеної частини квартири АДРЕСА_1 , що не було враховано судом першої інстанції. Щодо процесуальних порушень, вказував, що відзив, врахований судом першої інстанції при розгляді справи, відповідачем подано у квітні 2023 року, провадження у справі відкрито ще в 2019 році, і відповідно, відповідачем пропущено строк для подачі відзиву та не ставилось питання про поновлення строку.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з задоволенням позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 29.01.1974 р. мати позивача ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 від 29.01.20174 р.

Той факт, що ОСОБА_4 мати Позивача ОСОБА_2 , підтверджується копією свідоцтва про його народження Серія НОМЕР_2 .

24.11.1997 р. позивач, його мати та її чоловік приватизували квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках, без виділення в натурі, та почали проживати в ній, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, видане згідно з розпорядженням № 1956 від 24.11.1997 р.

За даними технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 складається з двох жилих кімнат, житловою площею 31,11 кв.м, загальною площею 53,6 кв.м.

18.02.1999 р. шлюб між матір`ю позивача та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_3 від 18.02.1999 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, відповідно до відомостей з Ржищівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області № 16.29-32/135 від 03.02.2017 р.

Після смерті ОСОБА_3 спадщину, яка складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , ніхто не прийняв.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_4 від 07.02.2014 р.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідно до довідки виданої Приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу Кирпич Л.В. вих. №34/02-14 від 03.10.2019 р.

Як вказує позивач, він продовжував проживати у зазначеній квартирі, утримувати житло та користуватися ним. З часу набуття права на майно і по день подання позовної заяви ніхто не заявляв своє право на частину квартири померлого ОСОБА_3 . На час подання позову, орган місцевого самоврядування не заявляв вимог щодо визнання його спадщини відумерлою до 2019 року так і на момент постановлення оскарженого рішення судом першої інстанції, а тому зазначена частина житла не перейшла за рішенням суду у власність територіальної громади.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався нормами частини першої статті 344 ЦК України якою визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК).

Згідно з пунктом 8 Прикінцевих і перехідних положень ЦК «Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом» (а саме, з 01 січня 2001 р.).

У пункті 9 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК)».

З матеріалів справи вбачається що позивач був знайомий з ОСОБА_3 , оскільки він був чоловіком його матері та співвласником вищевказаної квартири.

Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставин, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції дійшов висновків, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів про те, що він не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, а також, що він звертався за захистом свої прав для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, водночас, висновок про те, що ОСОБА_2 не звертався за захистом своїх прав шляхом прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та знав про те, що він володіє чужою річчю, а отже набувальна давність в даному випадку застосуванню не підлягає, не відповідає вимогам матеріального права.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 відповідно до відомостей з Ржищівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області № 16.29- 32/135 від 03.02.2017 року.

Після смерті ОСОБА_3 , спадщину, яка складається із 1/3 частини квартира АДРЕСА_1 , ніхто не прийняв.

Позивач продовжував проживати у зазначеній квартирі, утримувати житло та користуватися ним, що не спростовано при розгляді справи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача, ОСОБА_4 відповідно до Свідоцтва про смерть Відділу реєстрації смерті у м. Києві серія НОМЕР_5 від 07 лютого 2014 року.

Позивачем була подана заява на отримання Свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, на даний час позивачу на праві власності належить 1/3 квартири АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності та 1/3 спадкується ним після смерті матері.

Квартирою позивач фактично продовжує користуватися та утримує 1/3 частини квартири, що належала на праві власності померлому ОСОБА_3 .

Спадщину після ОСОБА_3 позивач не міг прийняти, оскільки не входить у коло спадкоємців за законом.

Тобто, з 2008 року по день звернення до суду із позовною заявою, позивач добросовісно та відкрито володіє протягом 10 років 1/3 вищезазначеної частини квартири АДРЕСА_1 , також Ппозивач безперервно проживає у зазначеній квартирі та утримує житло за власні кошти: робить ремонтні роботи, оплачує комунальні послуги.

Зазначене підтверджується копією паспорта позивача з відміткою про реєстрацію місця проживання, а також квитанціями про оплату комунальних послуг.

З часу набуття права на майно і по день подання позовної заяви ніхто не заявляв своє право на частину квартири померлого, в якій позивач проживає.

Отже, на момент подання позову, 1/3 частки квартири ОСОБА_3 в порядку спадкування ніхто не прийняв.

Крім того, від дати смерті ОСОБА_3 та на час подання позову, орган місцевого самоврядування не заявляв вимог щодо визнання його спадщини відумерлою, в порядку передбаченому статтею 1277 ЦК України, а тому зазначена частина житла не перейшла за рішенням суду у власність територіальної громади.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із п.п. 9-11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, «відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.» При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Позивачу стало відомо лише в лютому 2017 року про те, що ОСОБА_3 помер в листопаді 2008 року, тобто, ОСОБА_3 фактично відмовився від власності своїми діями.

Отже, апеляційний суд доходить висновків про підставність заявлених позовних вимог та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, припинивши право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що була зареєстрована за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд відмовляє у стягненні судового збору, оскільки Київська міська рада права позивача не порушувала, а отже і відшкодування позивачеві судового збору на Київську міську раду не може бути покладено.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 червня 2023 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 /РНОКПП НОМЕР_6 / право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, припинити право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що була зареєстрована за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: