Справа № 489/3571/24
Номер провадження 2/489/1602/24
01 жовтня 2024 року місто Миколаїв
Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:
головуючого судді Кокорєва В. В.,
за участю секретаря судового засідання Ковальової С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ДНІПРОФІНАНСГРУП" (далі - позивач або ТОВ "ФК"ДНІПРОФІНАНСГРУП") до ОСОБА_1 (далі - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі - відповідач 2), ОСОБА_3 (далі - відповідач 3) про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,
Представник позивача звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 237982,68 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «НАДРА» 25.06.2008 року укладено кредитний договір № 08/06/2008/980 К-1176 на підставі якого ВАТ КБ «НАДРА» надав останній кредитні кошти на суму 361 324,36 гривень. Того ж дня, з метою виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори поруки. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.05.2011 у справі №2-1411/11 стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №>08/06/2008/980- К1176 від 25.06.2008 у розмірі: 349 098,80 грн. - основний борг; 34 581,50 грн. - борг по відсотках; 2 496,12 грн. - пеня, а всього 386 1 76,42 грн., судовий збір по 566,67 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 40 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17.08.2021 у справі №2- 1411/11 замінено сторону стягувача з ВАТ «КБ «Надра», як вибулої сторони, на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгрун» у цивільній справі №>2-1411/11.
Оскільки, судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривали час, враховуючи, що таке прострочення с триваючим правопорушенням, кредитор - позивач вправі вимагати стягнення з боржника відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 % процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання аж до повного його виконання.
Таким чином, представник позивача просив суд стягнути з відповідачів солідарно інфляційні витрати і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 237982,68 грн.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача надійшла до суду заява, в якій він просить розглядати справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, заяв та клопотань від нього до суду не надходило, відзив до суду не подано.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, вирішено проводити заочний розгляд справи.
Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.
25.06.2008 між ВАТ КБ "Надра" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №08/06/2008/980 К-1176, предметом якого було надання позичальнику коштів в розмірі 361324,36 грн.
25.06.2008 між ВАТ КБ "Надра" та ОСОБА_2 укладено договір поруки за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.
25.06.2008 між ВАТ КБ "Надра" та ОСОБА_3 укладено договір поруки за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.05.2011 стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість по кредитному договору у розмірі: 349098,80 грн. - основного борг; 34581,50 грн. - борг по відсотках; 2496,12 - пеня, а всього 386176 (триста вісімдесят шість тисяч сто сімдесят шість) гривень 42 коп.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.08.2021 замінено сторону стягувача з відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», як вибулої сторони, на його правонаступника товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДНІПРОФІНАНСГРУПП», , у цивільній справі №2-1411/11.

Частиною 1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначено, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) викладено висновок, що ст.625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

При цьому, у ст.625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Згідно з ч.1 та 2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У разі невиконання рішення суду діє загальне правило про настання відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої ст. 625 ЦК України.

Оскільки ані боржником ані поручителем не виконано рішення суду про стягнення боргу за договором позики, яке є його грошовим зобов`язанням, тому на них може бути покладена відповідальність, передбачена ст.625 ЦК України.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 625 ЦК України не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 237982 грн. 68 коп. (інфляційне збільшення за період з 01.05.2017 по 23.02.2022 182151,09 грн.; 3% річних за період з 01.05.2017 по 23.02.2022 55831,59грн.).

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 3569,74 грн., по 1189,91 грн. із кожного із відповідачів.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 133, ч.2 ст.137, ст.141 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, витрати на проведення експертизи, входить до предмету доказування по справі.

Представник позивача у позовній заяві зазначив, що витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, орієнтовно будуть складати двадцять п`ять тисяч гривень.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

На підтвердження судових витрат суду надано: копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3080 від 10.06.2016; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1267509; копію Договору № 02/01-24 про надання правової допомоги від 02.01.2024; копію додатку № 1 до договору № 02/01-24 про надання правової допомоги від 02.01.2024; копію Акта про надання правничої допомоги № 1807/2-24 до договору № 02/01-24 про надання правової допомоги від 18.07.2024.

В порушення вимог ст. 137 ЦПК України, позивачем не надано квитанції про сплату за послуги адвоката, тощо, а тому позовна вимога про стягнення з відповідачів витрати на правничу допомогу не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2-13, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Позов задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКП - НОМЕР_2 ), з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгрупп» () три відсотка річних та інфляційних збитків за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 237982 грн. 68 коп. (двісті тридцять сім тисяч дев`ятсот вісімдесят дві гривні шістдесят дві копійки)

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКП - НОМЕР_2 ), з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгрупп» () витрати зі сплати судового збору у розмірі 3569,74 грн. (три тисячі п`ятсот шістдесят дев`ять гривень сімдесят чотири копійки), тобто по 1189,91 грн. з кожного.

У задоволенні вимог про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгрупп» витрат на правничу допомогу відмовити.

Інформація про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», , юридична адреса: м. Дніпро, вул. Автотранспортна, 2, офіс 205.

Відповідач 1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач 2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач 3: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення - з моменту складення повного тексту рішення.

Позивач, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 01.10.2024.

Суддя В. В. Кокорєв