П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Київ

Справа №579/1552/23

Провадження № 22-ц/824/13237/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 06 листопада 2024 року

Повний текст постанови складено 08 листопада 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Немировської О.В.

секретаря: Желепи В.В.

сторони:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) Акціонерне товариство «Банк Кредит

Дніпро»

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ухваленого у складі судді Муранової-Лесів І.В. 11 березня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до Кролевецького районного суду Сумської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №8519 від 05 вересня 2019 року у сумі 294 945,29 грн., яка складається з: суми залишку простроченого кредиту 201352,43 гривень, суми прострочених відсотків 2,86 гривень, суми прострочених комісій 93 590,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 05 вересня 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №8519, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 280000,00 грн., на споживчі потреби строком на 60 місяців, з кінцевою датою погашення кредиту - 05.09.2024. Умовами вказаного договору передбачено: щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 05 вересня 2019 року по 04 січня 2021 року - 3% від суми кредиту; з 05 січня 2021 по 04 квітня 2022 - 2,5% від суми кредиту; з 05 квітня 2022 року по 04 липня 2023 року - 1,5% від суми кредиту; з 05 року 2023 року по 05 вересня 2024 року - 0,925% від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних.

Також зазначено, що 05 вересня 2019 року між відповідачем та ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» було укладено договір добровільного страхування життя клієнтів № ВР-8519, об`єктом страхування за яким були майнові інтереси, що не суперечать законодавству України і пов`язані з життям застрахованої особи. Відповідно до п. 1.3 та п. 1.4 договору страхування, страховим агентом та вигодонабувачем, у разі настання страхового випадку, виступає АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО». Відповідно до п.3.6 договору Страхування та п.1.5 Кредитного договору, страховий внесок, який підлягає до сплати одноразово, становив 30 000,00 грн.

В подальшому, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, Правилами роботи банків ствердженими постановою Правління Національного банку України від 25 лютого 2022 року № 23 «Про деякі питання пильності банків України та банківських груп» (із подальшими змінами), Національний банк України дозволив банкам не враховувати несплату за кредитами протягом 24 лютого 2022-30 червня 2022 року як прострочення (кредитні канікули). Про запровадження, умови та строк дії кредитних канікул у зв`язку із введенням на території України воєнного стану АТ «Банк Кредит Дніпро» повідомляло клієнтів у низці публікацій на сторінках офіційного сайту Банку.

У пункті 2.1 Кредитного договору передбачено, що відповідач мала здійснювати платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та щомісячної комісії у вигляді щомісячних рівномірних платежів, які є обов`язковим платежем. На час дії кредитних канікул було відтерміновано сплату боргу ОСОБА_1 , в результаті чого кошти, що підлягали сплаті у період кредитних канікул, могли нею не сплачуватися і не враховувалися як прострочена заборгованість. Разом з тим, кредитні канікули не зменшили суму боргу відповідача, а лише відтермінували його сплату, що відображено у розрахунку заборгованості, доданому до позовної заяви.

У порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 14 червня 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 294 945,29 грн., яка складається з: залишку простроченого кредиту - 210 352,43 грн., залишку прострочених відсотків - 2,86 грн., залишку прострочених комісій - 93 590,00 грн.

Ухвалою Кролевецького районного суду Сумської області справу № 579/1552/23 за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2023 року суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

16 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подано зустрічний позов, відповідно до якого відповідач просила: визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору №8519 від 05 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту із 05 вересня 2019 року по 05 вересня 2024 року;визнати недійсною з моменту укладення договору умову розділу 4 кредитного договору №8519 від 05 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування із 05 жовтня 2019 року по 05 вересня 2024 року у загальному розмірі 332 850,00 грн.; зобов`язати Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору № 8519 від 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену нею комісію у сумі 203 000,00 грн в рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором кредитним договором № 8519 від 05 вересня 2019 року. Відмовити у задоволенні первісного позову Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» () до ОСОБА_1 про стягнення 294 945,29 грн. заборгованості за кредитним договором № 8519 від 05 вересня 2019 року; вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилалась на те, що 05 вересня 2019 року між відповідачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» був укладений вищевказаний кредитний договір № 8519, за умовами якого банк надав кредит в сумі 280 000,00 грн. на споживчі потреби, строком на 60 місяців до 05 вересня 2024 року. Пунктом 1.2 договору № 8519 встановлено фіксовану процентну ставку на строкову заборгованість у розмірі 0,001 % річних. Цим же пунктом встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту: - з 05 вересня 2019 року по 04 січня 2021 року - 3 % від суми кредиту; - з 05 січня 2021 року по 04 квітня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту; - з 05 квітня 2022 року по 04 липня 2023 року - 1,5 % від суми кредиту, - з 05 липня 2023 року по 05 вересня 2024 року - 0,925 % від суми кредиту. Звертає увагу, що необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 кредитного договору «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки за цим договором» (колонка 8 графіку). Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування із 05 жовтня 2019 року по 05 вересня 2024 року складає 332 850,00 грн.

Звертає увагу, що, встановивши у кредитному договорі № 8519 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 332 850,00 грн., банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються їй як позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. Загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (332 850,00 грн.) є значно суттєвим порівняно із розміром отриманого кредиту (280 000,00 грн), що не можна визнати справедливим та розумним.

Вказує, що у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18 заначено, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на відповідача, як позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались.

З огляду на наявність підстав для визнання частково недійсними умов пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору № 8519, в порядку застосування наслідків недійсності правочину необхідно зобов`язати АТ «Банк «Кредит Дніпро» здійснити перерахунок моєї кредитної заборгованості в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування (яка сплачена мною в сумі 203 000,00 грн.) шляхом зарахування її у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором, що по своїй суті забезпечить захист мого інтересу у правовій визначеності.

Звертає увагу, що такі твердження узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19, та що до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 та постанові від 08 березня 2023 року у справі № 204/2820/21.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року позов АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» заборгованість за Кредитним договором №8510 від 05.09.2019 у сумі 292 945 гривень 29 копійок (двісті дев`яносто чотири тисячі дев`ятсот сорок п`ять гривень двадцять дев`ять копійок) яка складається з: суми залишку простроченого кредиту - 199 352 гривні 43 копійки, сума прострочених процентів - 2 гривні 86 копійок, суми простроченої комісії 93 590,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» судовий збір у сумі 4394 гривні 18 копійок (чотири тисячі триста дев`яносто чотири гривні вісімнадцять копійок)

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» про визнання недійсними з моменту укладення окремих положень п.1.2, п.4 Кредитного договору №8510 від 05 вересня 2019 року щодо сплати комісії та зобов`язання здійснити перерахунок - відмовлено.

Задовольняючи позовні вимогу суд першої інстанції виходив з того, що вимога АТ «Банк Кредит Дніпро» є обґрунтованою та повністю доведеною, та підлягає частковому задоволенню у зв`язку з частковим погашення заборгованості відповідачем ОСОБА_1 , а зустрічний позов відповідачки задоволенню не підлягає в силу його необґрунтованості та безпідставності, у зв`язку з цим з відповідачки на користь позивача слід стягнути залишок заборгованості за кредитом - 199352 гривні 43 копійки (201352,43грн. - 2000,00грн.), суму прострочених процентів - 2,86 гривень, суму простроченої комісії 93590 гривень, всього на загальну суму 292945 гривень 29 копійок.

Також суд першої інстанції зауважив, що жодне з положень укладеного сторонами кредитного договору №8519 від 05.09.2019 року не обмежує права споживача порівняно з правами, встановленими Законом України «Про споживче кредитування», у тому числі на отримання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» у чинній на дату укладення кредитного договору редакції).

06 червня 2024 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подано до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічній позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення по справі не врахував практику Верховного Суду, а саме постанови Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 204/2820/21, постанови Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20, постанови Верховного Суду від 09 лютого 2024 року у справі № 337/3703/22.

Вказує, що на неї як на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги,, які фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а умови договору щодо комісії є обґрунтовано несправедливими.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадженняза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року у справі за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання окремих умов кредитного договору недійсними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року у справі за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання окремих умов кредитного договору недійсними та зобов`язання вчинити дії призначено до розгляду в судовому засіданні.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро», не скористався.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Чистякова Т.О. підтримала доводи апеляційної скарги.

Ві представника АТ «Банк Кредит Дніпро» надійшла заява про розгляд справи без участі представника АТ «Банк Кредит Дніпро».

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності представника АТ «Банк Кредит Дніпро».

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено, що 27 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Банк Кредит Дніпро», де отримала і ознайомилася з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, наданих, виходячи з обраних нею умов кредитування, підтвердженням чого є підписаний відповідачкою Паспорт споживчого кредиту («Кредит готівкою Стандарт зі страховкою». Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит).

05 вересня 2019 року між відповідачем та АТ «Банк Кредит Дніпро» був укладений вищевказаний кредитний договір № 8519, за умовами якого банк надав кредит в сумі 280 000,00 грн. на споживчі потреби, строком на 60 місяців до 05 вересня 2024 року. Пунктом 1.2 договору № 8519 встановлено фіксовану процентну ставку на строкову заборгованість у розмірі 0,001 % річних. Цим же пунктом встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту: - з 05 вересня 2019 року по 04 січня 2021 року - 3 % від суми кредиту; - з 05 січня 2021 року по 04 квітня 2022 року - 2,5 % від суми кредиту; - з 05 квітня 2022 року по 04 липня 2023 року - 1,5 % від суми кредиту, - з 05 липня 2023 року по 05 вересня 2024 року - 0,925 % від суми кредиту. Звертає увагу, що необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 кредитного договору «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки за цим договором» (колонка 8 графіку). Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування із 05 жовтня 2019 року по 05 вересня 2024 року складає 332 850,00 грн.

Відповідно до Паспорту споживчого кредиту ОСОБА_1 була поінформована про основні умови кредитування, з урахуванням побажань споживача: сума/ліміт кредиту - 280 000,00грн.; строк кредитування - 60 місяців; мета отримання кредиту - на споживчі потреби; процентна ставка відсотків річних - 0,001%; щомісячна комісія за обслуговування кредиту - з 1 по 15 міс. -8 400,00грн, з 16 по 3 міс. -7 000,00грн., з 31 по 45 міс. - 4 200,00 грн., з 46 по 60 міс. - 2 590,00 грн; плата за програмою страхування - 30 000,00грн., загальні витрати за кредитом - 362 858,98 грн.; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) - 612 858,98 грн; реальна річна процентна ставка, відсотків річних - 52,84 %.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Разом з тим до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В пункті 1.2 кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) визначена з 05 вересня 2019 рокупо 04 січня 2021 року - 3%; з 05 січня 2021 року по 04 квітня 2022 року - 2,5%; з 05 квітня 2022 року по 04 липня 2023 року - 1,5%; з 05 липня 2023 року по 05 вересня 2024 року - 0,925% від суми кредиту.

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 8 графіку). Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування із 05 жовтня 2019 року по 05 вересня 2024 року складає 332 850,00 грн.

Однак, встановивши у кредитному договорі № 4331 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 332 850,00 грн, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (332 850,00 грн) є суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого ОСОБА_1 (280 000,00 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

У справі, яка переглядається, АТ «Банк «Кредит Дніпро» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія.

Вказане узгоджується із висновками у постановах Верховного Суду у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 204/2820/21, постанови Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20, постанови Верховного Суду від 09 лютого 2024 року у справі № 337/3703/22.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги щодо того, що позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а умови договору щодо комісії несправедливі, є обґрунтованими.

А тому суд дійшов до висновку, про визнання недійсними умови пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору № 8519 від 05 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк «Кредит Дніпро», в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), а тому зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо первісної позовної вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 жовтня 2018 року № 2815 та зустрічної вимоги про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості з огляду на часткову недійсність пункту 1.2 та розділу 4 цього договору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19.

З огляду на наявність підстав для визнання частково недійсними умов пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору № 8519, апеляційний суд дійшов до висновку, що вимоги апелянт у зустрічному позові про зобов`язання АТ «Банк «Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування є обґрунтованими.

Враховуючи викладене колегій суддів дійшла до висновку, про задоволення вимоги апелянта, щодо зобов`язання АТ «Банк «Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, що по своїй суті забезпечить захист інтересу ОСОБА_1 у правовій визначеності.

А тому апеляційний суд дійшов до висновку, про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання окремих умов кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити дії.

Апеляційним судом встановлено, що позичальник сплачувала кошти за обслуговування кредитної заборгованості, що стверджується розрахунком Банку, що додана і до матеріалів справи.

В оцінці поведінки та способу ведення справ банком апеляційний суд враховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Тому, як наслідок з урахуванням задоволення вищевказаної вимоги зустрічного позову, фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості ,а тому суд може зоб обов`язати позивача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену відповідачем суму в рахунок погашення основного боргу по кредитному договору №8519 від 05 вересня 2019 року, що з позиції суду, буде повністю відповідати нормам чинного законодавства, принципу верховенства права, та поняттю справедливості.

Враховуючи викладене, з урахуванням визнання недійсними умов які викладені у пункті 1.2 та розділу 4 кредитного договору № 8519, та з необхідністю здійснити перерахунок заборгованості, колегія суддів дійшла до висновку, про відмову у задоволені первісного позову АТ «Банк кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Зустрічний позовОСОБА_1 до А.Т. «Банк Кредит Дніпро» про визнання окремих умов кредитного договору недійсними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Згідно з ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 при подачі зустрічної позовної заяви апелянта було звільнено від сплати судового збору, а за подачу апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 6 636,27 грн., тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути із АТ «Банк Кредит Дніпро» сплачений ними судовий збір у сумі 6 636,27 грн.

Разом з тим, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Матеріалами справи встановлено, що під час подачі зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 було заявлено три позовні вимоги немайнового характеру, станом на дату подання позовної заяви судовий збір за подачу позову немайнового характеру становить 1 073, 60 грн., оскільки було заявлено три позовні вимоги немайнового характеру судовий збір становить 3 220,80 грн. (1 073, 60 грн. * 3 = 3 220,80 грн.)

Враховуючи викладене з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 3 220,80 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року - задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Зустрічний позовОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання окремих умов кредитного договору недійсними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору №8519 від 05 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту із 05 вересня 2019 року по 05 вересня 2024 року.

Визнати недійсною з моменту укладення договору умову розділу 4 кредитного договору №8519 від 05 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро», в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування із 05 жовтня 2019 року по 05 вересня 2024 року у загальному розмірі 332 850,00 грн.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору № 8519 від 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену нею комісію у сумі 203 000,00 грн в рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором кредитним договором № 8519 від 05 вересня 2019 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (, зареєстроване місце знаходження: 01033, м.Київ, вул..Жилянська, 33) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у сумі 6 636 (шість тисяч шістсот тридцять шість) гривень 27 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (, зареєстроване місце знаходження: 01033, м.Київ, вул..Жилянська, 33) на користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 3 220,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.В. Немировська