судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 753/4589/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , до якої приєдналася ОСОБА_3 , задовольнив частково. Касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задовольнив частково. Рішення Дарницького районного суду м Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , скасував та в їх задоволенні відмовив. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору довічного утримання залишив без змін. Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат, понесених у зв`язки із проведенням експертного дослідження в розмірі 49 041,30 грн, залишив без змін. Постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року у частині залишення без змін додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2024 року у частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу скасував та передав справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів зазначила:
«[…]суди врахували, що у справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; […]
суди зробили правильний висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 28 листопада 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; […]
колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що у висновках експертиз не встановлено неспроможності ОСОБА_4 в момент укладення договору усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, що мають значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».
Не можу погодитися з цим висновком колегії суддів з таких мотивів.
1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
1.2. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
2. Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
2.1. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
2.2. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).
3. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що:
«правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову».
3.1. У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).
4. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
4.1. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга статті 89 ЦПК України).
4.2. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
5. У справі, що переглядалася:
при задоволенні вимоги про визнання недійсним договору довічного утримання суди вважали, що на підставі наявних у справі письмових доказів, показів свідків та двох судово-психіатричних експертиз доведені обставини того, що психічний стан ОСОБА_4 з 2015 року був нестабільним та постійно погіршувався, чому також посприяло за день до укладення оспорюваного правочину - 27 листопада 2018 року наявність гострого респіраторного захворювання, про що вказано у висновку експерта. Тому на день укладення оспорюваного договору довічного утримання остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суди вказали, що про не усвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій під час укладення оспорюваного правочину свідчить й та обставина, що остання ще за життя, коли її психічний стан покращився, а саме через короткий проміжок часу з дня укладення договору - 10 грудня 2018 року особисто звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання недійсним (справа № 753/547/19), але до ухвалення у справі рішення померла (21 грудня 2018 року), у зв`язку з чим провадження у справі закрито;
поза увагою судів залишилося те, що у справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;
у висновках судово-психіатричних експертиз лише констатовано наявність психічних розладів у ОСОБА_4 , однак не вказано, що під впливом такого стану ОСОБА_4 в момент укладення оспорюваного договору не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;
з урахуванням встановлених обставин судами відсутні підстави стверджувати, що позивач довів підстави для оспорення договору згідно статті 225 ЦК України.
5.1. За таких обставин помилковим є висновок судів про наявність підстав для визнання недійсним договору довічного утримання та задоволення позову.
5.2. Тому касаційному суду належало касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Суддя В. І. Крат