ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/3051/17
Номер провадження 22-ц/818/1679/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцина В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Березюк А.І.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника Дергачівського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Стадніченко Т. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 29 лютого 2024 року в складі судді Калиновської Л.В. у справі № 619/3051/17 (провадження 4-с/619/5/24) за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання, заінтересовані особи - Дергачівський відділ Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, боржник ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання, заінтересовані особи Дергачівський відділ Державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що 24 грудня 2021 року державний виконавець Стадніченко Т.О. відновила виконавче провадження по ухвалі Дергачівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року № 619/3051/17, якою визнана неправомірною бездіяльність щодо не відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_3 та зобов`язано державного виконавця Дергачівського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області відновити зазначене виконавче провадження.

Дергачівській відділ ДВС 15 листопада 2022 року отримав оригінал виконавчого листа № 619/3051/17 від 14 серпня 2018 року разом з заявою ОСОБА_1 про проведення виконавчих дій відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» у відновленому виконавчому провадженні № НОМЕР_3, проте стягувач дізнався про бездіяльність державного виконавця, допущену 02 січня 2024 року о 17:00 години та 04 січня 2024 року о 17:00 години відповідно до судового рішення по справі №619/3051/17, яка полягає у невиконанні виконавчих дій, передбачених частинами 1-4 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» щодо забезпечення боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, встановленому рішенням суду.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стадніченко Тетяни Олександрівни у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, яка полягає у невиконанні всіх виконавчих дій, передбачених частинами першою-четвертою статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», з метою забезпечення боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, встановленому рішенням суду 02 січня 2024 року о 17:00 годині та 04 січня 2024 року о 17:00 годині.

12 січня 2024 року Дергачівський відділ ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав заперечення в якому просив відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.

Заперечення мотивовані тим, що 27 листопада 2023 державним виконавцем було підготовлено подання про розшук боржника, яке направлено до Дергачівського районного суду Харківської області вих. № 64480. Однак подання було повернуто до відділу. Відомо, що стягувач ОСОБА_1 перебуває на території Полтавської області, а саме АДРЕСА_1 , про що неодноразово ним повідомлялося у заявах. В підтвердження своїх слів стягувач надавав довідку від 13 квітня 2022 року про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи. У своїх заявах ОСОБА_1 зазначає, що м. Полтава абсолютно безпечне місто (за час війни жодного разу не було обстрілів міста, працюють всі дитячі заклади в повному обсязі та без обмежень), вважає, що безпечним для дитини буде проведення виконавчих дій у м. Полтава.

28 грудня 2023 року до відділу надійшла заява ОСОБА_1 від 26 грудня 2023 року, в якій він просить, призначити місце проведення виконавчих дій в приміщенні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції за адресою Полтавська обл., м. Полтава, провулок Стешенка,6. Однак, приміщення відділу державної виконавчої служби не найкраще місце для побачення стягувача з дитиною, це місце, де проводиться прийом великої кількості громадян, а оскільки робота виконавців пов`язана з примусовим виконанням судових рішень, рішень інших органів та вчиненням заходів примусового характеру (арешту коштів, майна і тому подібне), можливе підвищення тону зі сторони громадян які перебувають в приміщенні відділу, суперечки і тому подібне, що у свою чергу може негативно вплинути на психологічний та емоційний стан дитини.

Виходячи з цього та приймаючи до уваги заяву ОСОБА_1 від 28 грудня 2023 року, 02 січня 2024 року до Дергачівського районного суду Харківської області державним виконавцем була направлена заява про зміну способу і порядку виконання судового рішення, а саме визначити місце побачення стягувача з дитиною, за місцем перебування ОСОБА_1 , а саме АДРЕСА_1 .

02 січня 2024 року державним виконавцем було повторно направлено подання про розшук боржника ОСОБА_2

08 січня 2024 року державним виконавцем було направлено запит до Посольство України в Федеративній Республіці Німеччина, Генеральне консульство України у Гамбурзі, Генеральне консульство України у Мюнхені, Генеральне консульство України в Дюссельдорфі, Генерального консульства України у Франкфурті на Майні, чи перебуває боржник ОСОБА_2 у м. Бремен (Німеччина).

08 січня 2024 року державним виконавцем була направлено запит до Іміграційного офісу міста Бремен Управління у справах іноземців, чи перебуває боржник ОСОБА_2 у м. Бремен (Німеччина).

08 січня 2024 року Дергачівським районним судом Харківської області була винесена ухвала, якою у задоволенні подання державного виконавця про розшук боржника ОСОБА_2 було відмовлено. Державний виконавець вказав, що наразі виконавче провадження не завершено, державним виконавцем проводяться заходи, з метою виконання рішення суду, Законом України «Про виконавче провадження» не обмежений строк здійснення виконавчого провадження, стягувач обізнаний з тим, що боржник відсутній за вказаною у виконавчому документі адресою та з тим, що згідно заяв які неодноразово надходили до відділу ОСОБА_2 покинула територію України, тому вважає, що скарга стягувача на бездіяльність державного виконавця є не об`єктивною, безпідставною та не підлягає задоволенню.

29 лютого 2024 року Дергачівський відділ ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав додаткові пояснення у справі.

Додаткові пояснення мотивовані тим, що у зв`язку з надходженням до відділу заяви ОСОБА_1 про зміну місця проведення виконавчих дій та призначення проведення виконавчих дій в приміщенні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції за адресою Полтавська обл., м. Полтава, провулок Стешенка, 6, а відповідно до частини 5 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень при визначенні місця побачення державний виконавець повинен враховувати позицію обох сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, 12 січня 2024 року на електронну адресу ОСОБА_2 було направлено виклик державного виконавця, з метою визначення місця побачення ОСОБА_1 з дитиною.

16 січня 2024 року державним виконавцем було направлено запит до служби у справах дітей Малоданилівської селищної ради з вимогою надати інформацію, чи надходило повідомлення від боржника ОСОБА_2 про її місцезнаходження та місцезнаходження її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18 січня 2024 року до відділу надійшла відповідь служби у справах дітей Малоданилівської селищної ради, в якій повідомляється, що: «У зв`язку з тим, що територія Малоданилівської селищної ради розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій, громадянка ОСОБА_2 , з метою збереження життя та здоров`я малолітньої дитини, разом з дитиною ОСОБА_3 , 2015 року народження була вимушена виїхати в більш безпечне місце, а саме евакуйовані до Німечини за рекомендацією батька - ОСОБА_1 , про що повідомила надіславши лист електронною поштою, до листа також були додані скріншоти документів».

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 29 лютого 2024 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з наданих для огляду матеріалів виконавчого провадження, копій документів наданих до суду, а також наданих пояснень в судовому засіданні, під час примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, державний виконавець діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений Законом України «Про виконавче провадження», в зв`язку з чим суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення скарги ОСОБА_1

08 березня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити скаргу в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що жодних дій передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» відповідач 02 січня 2024 року та 04 січня 2024 року о 17:00 годині не вчиняв, що відповідно до пункту 3) «невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи» частини 1 статті 376 ЦПК України є самостійною та достатньою підставою для скасування судового рішення повністю. Суд першої інстанції не керувався принципом верховенства права; порушив прямі норми Закону - вимоги статті 19, 51, 129, 129-1 Конституції України, норму статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження»; не застосував при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права; не застосував наведені скаржником висновки Верховного суду України та Європейську практику у подібних правовідносинах.

Інші учасники справи ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, заявника ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, представника Дергачівського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Стадніченко Т. О. , яка проти апеляційної скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріали справи свідчать, що у Дергачівському відділі ДВС у Харківською районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавчий лист № 619/3051/17 від 14 серпня 2018 року, виданий Дергачівським районним судом Харківської області про усунення перешкоди ОСОБА_1 та визначення йому днів для участі у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожного вівторка та четверга кожного тижня з 17 год.00 хв. до 19 год. 00 хв., без присутності матері; кожної суботи та неділі кожного другого та четвертого тижня місяця з 10 год. 00 хв. до 18 год.00 хв., без присутності матері (а.с. 23).

11 липня 2023 року державним виконавцем було направлено запит до Посольство України в Федеративній Республіці Німеччина, Генеральне консульство України у Гамбурзі, Генеральне консульство України у Мюнхені, Генеральне консульство України в Дюссельдорфі, Генерального консульства України у Франкфурті на Майні, чи дійсно боржник ОСОБА_2 була евакуйована до Німеччини разом з дитиною ОСОБА_3 , 2015 року народження (а.с. 31).

Листом Міністерства закордонних справ від 13 липня 2023 року проінформовано, що закордонні дипломатичні установи України не є розпорядниками інформації про виїзд громадян за кордон та їх перебування на території іноземних держав. Крім того, 29 липня 2022 року ОСОБА_2 зверталась до установи із заявою щодо продовження строку дії свого паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 25).

Відповідно акту від 13 липня 2023 року державним виконавцем було здійснено виїзд за адресою боржника вказаною у виконавчому документі, АДРЕСА_2 . В ході виїзду було встановлено, що боржник ОСОБА_2 за вказаною адресою відсутня, зі слів матері та сусідів ОСОБА_2 виїхала за межі України, а саме до Німеччини у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації (а.с. 24).

13 липня 2023 року державним виконавцем була винесена постанова про проведення виконавчих дій на 20 липня 2023 року за адресою АДРЕСА_3 та направлена сторонам виконавчого провадження електронною поштою (а.с. 43 зворот).

18 липня 2023 року державним виконавцем була винесена постанова про відкладення проведення виконавчих дій до 31 липня 2023 року (а.с. 44 зворот -45 ).

03 серпня 2023 року державним виконавцем на електронну адресу боржника направлено запит про надання підтверджуючих документів, що станом на теперішній час боржник разом з сином перебуває на території Німеччини, м. Бремен (а.с. 33а).

07 листопада 2023 року державним виконавцем, на електронну адресу боржника ІНФОРМАЦІЯ_2 , було направлено вимогу, надати підтверджуючі документи, що станом на теперішній час вона дійсно перебуваєте на території Німеччини, м. Бремен (а.с. 23).

Згідно акту від 24 листопада 2023 року державним виконавцем було повторно здійснено виїзд за адресою боржника вказаною у виконавчому документі, в ході виїзду було встановлено, що боржник ОСОБА_2 за вказаною адресою відсутня. З слів сусідів виїхала за межі України. Встановити місце знаходження боржника не можливо (а.с. 24 зворот).

Відповідно до заяв ОСОБА_2 від 24 квітня 2022 року, від 17 липня 2023 року та від 01 серпня 2023 року вона разом з сином у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України виїхала за межі України до Німеччини. Разом з заявами від 17 липня 2023 року та від 01 серпня 2023 року ОСОБА_2 надано копії посвідчення № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , на право проживання в Німеччині (а.с. 30, 33, 37).

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що під час примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, державний виконавець діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Згідно частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частини 1 статті 448 ЦПК України).

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що на виконанні Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавчий лист № 619/3051/17 від 14 серпня 2018 року, виданий Дергачівський районним судом Харківської області про усунення перешкоди ОСОБА_1 та визначення йому днів для участі у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: кожного вівторка та четверга кожного тижня з 17 год.00 хв. до 19 год.00 хв., без присутності матері; кожної суботи та неділі кожного другого та четвертого тижня місяця з 10 год. 00 хв. до 18 год.00 хв. без присутності матері.

Звертаючи до суду зі скаргою ОСОБА_1 вказує, що 02 січня 2024 року о 17:00 годині та 04 січня 2024 року о 17:00 годині державним виконавцем не було вчинено всіх виконавчих дій передбачених частинами 1- 4 статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», з метою забезпечення боржником побачень стягувача з дитиною в порядку встановленому рішенням суду.

Статтею 125 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, в тому числі , виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно положень частин 1 та 2 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною, передбачений статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», за якою виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Відповідно до частини 5 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною. Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.

24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила збройну агресію проти України.

24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні».

В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації.

З метою виконання рішення суду на відому відділу електронну адресу боржника ІНФОРМАЦІЯ_2, направлено запит про місце знаходження боржника та сина ОСОБА_3 .

11 липня 2023 року державним виконавцем було направлено запит до Міністерства закордонних справ України, згідно відповіді від 13 липня 2023 року якого повідомлено, що закордонні дипломатичні установи України не є розпорядниками інформації про виїзд громадян за кордон та їх перебування на території іноземних держав. Надання компетентними органами іноземних держав запитуваної інформації підпадає під обмеження, встановлені законодавством про захист персональних даних та здійснюється лише у рамках надання правової допомоги відповідно до чинних міжнародних угод. Проінформовано, що згідно з інформацією Генерального консульства України в Гамбурзі, 29 липня 2022 року ОСОБА_2 зверталася до установи із заяво щодо продовження строку дії свого паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Також, 11 липня 2023 року державним виконавцем було направлено запит до Посольства України в Федеративній Республіці Німеччина, Генеральне консульство України у Гамбурзі, Генеральне консульство України у Мюнхені, Генеральне консульство України в Дюссельдорфі, Генерального консульства України у Франкфурті на Майні, з метою отримання інформації про те, чи дійсно боржник ОСОБА_2 була евакуйована до Німеччини разом з дитиною ОСОБА_3 , 2015 року народження.

У своїх заявах боржник ОСОБА_2 повідомляє, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та систематичними жорстокими обстрілами м. Харкова та сусідніх населених пунктів, в тому числі смт. Мала Данилівка, враховуючи постійну загрозу ракетних ударів на усій території України, у зв`язку з реальною загрозою життю і здоров`ю дитини ОСОБА_3 , 2015 року народження, а також відсутністю належного матеріального, побутового забезпечення та неможливістю медичного обслуговування, дитина разом зі нею, за рекомендацією батька - ОСОБА_1 , була евакуйована до Німеччини.

Боржник повідомляла, що на даний час разом з сином ОСОБА_3 перебуває у Німеччині (м. Бремен) у статусі біженців, про що надає відповідні документи (а саме посвідченнями на право проживання НОМЕР_4, № НОМЕР_2 ), тому з`явитися на виклик державного виконавця та бути присутньою при проведенні виконавчих дій, за адресою АДРЕСА_3 , вона не в змозі.

Таким чином, з викладеного вбачається, що державним виконавцем під час примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа у відповідності до вимог статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» здійснювалися заходи з метою встановлення місця знаходження боржника з метою забезпечення боржником побачень стягувача з дитиною.

Разом з тим, оскільки 02 січня 2024 року та 04 січня 2024 року боржник ОСОБА_2 разом із дитиною ОСОБА_3 , 2015 року народження не перебувала на території України, тому державний виконавець не міг забезпечити присутність останніх при проведенні ним виконавчих дій в рамках виконання виконавчого листа № 619/3051/17 від 14 серпня 2018 року, про усунення перешкод ОСОБА_1 та визначення йому днів для участі у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_3 , 2015 року народження.

З урахуванням обсягу дій державного виконавця, спрямованих на виконання рішення суду про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, підстав для висновку про бездіяльність виконавця не вбачається.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосували до правовідносин між сторонами норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, встановивши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанцій норм Закону України «Про виконавче провадження» й ЦПК України, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 11 червня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина