Справа № 347/1796/24
Провадження № 22-ц/4808/1233/24
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Фединяка В.Д.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України про встановлення факту перебування на утриманні,

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про встановлення факту перебування на утриманні. Обґрунтовував тим, що він є сином ОСОБА_2 , старшого лейтенанта, командира бойової снайперської групи розвідки спеціального призначення «Азов» військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконуючи бойове завдання. Тому, заявнику потрібно встановити факт його перебування на утриманні батька ОСОБА_2 для підтвердження права на отримання одноразової грошової допомоги в Національній Гвардії України через військову частину НОМЕР_1 Національній гвардії України відповідно до Постанови КМУ № 168 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану» і ст.16-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших виплат після смерті батька, що підтверджується листом командира військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України № 40/57/12-4751 від 09 травня 2024 року.

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України про встановлення факту перебування на утриманні.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність спору.

Оскаржена ухвала Косівського районного суду від 24 липня 2024 року про відмову у відкритті провадження суперечить чинному законодавству України. Суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, а також про те, що оскільки інші родичі загиблого можуть претендувати на отримання одноразової грошової допомоги, може виникнути спір, який повинен розглядатися в загальному позовному провадженні, що на думку ОСОБА_1 не відповідає дійсності.

Як зазначає скаржник, одноразова грошова допомога призначається та виплачується рівними частками всім особам, які мають право на неї за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. Таким чином, нормативно-правовими актами України чітко визначений суб`єктний склад на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця. Тому, заявник в апеляційній скарзі вказує, що спір між суб`єктами на отримання одноразової грошової допомоги може виникнути не про право, а про розмір (перерозподіл) такої грошової допомоги.

Отже, ухвала Косівського районного суду від 24 липня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні ґрунтується на припущеннях, з посиланням на ймовірні порушення прав інших осіб в майбутньому, позбавляє заявника права на судовий захист за правилами окремого провадження та підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України надав заяву про розгляд справи без його участі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, представників ОСОБА_1 ОСОБА_3 та адвоката Олейняш М.І., які підтримали доводи апеляційної скарги, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що встановлення факту перебування на утриманні у даній справі повинно відбуватись в позовному провадженні із залученням в якості відповідачів всіх родичів загиблого ОСОБА_2 , які відповідно до ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги в разі загибелі військовослужбовця, оскільки лише таким чином можна належним чином захистити їх цивільні права, а також із залученням в якості відповідача Національну Гвардію України, так як отримання заявником передбачених законом виплат, а саме одноразової грошової допомоги, з наданих до заяви документів, військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України не визнає.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Так, характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому, в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Згідно зі ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до абз. 1 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», установити, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Суд першої інстанції виходив з того, що окрім заявника право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги внаслідок загибелі військовослужбовця ОСОБА_2 , можливо, мають ряд його родичів. Крім того, як вбачається з листа військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України від 09.05.2024р., ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки відсутні документи, які підтверджують перебування ОСОБА_1 на утриманні загиблого старшого лейтенанта ОСОБА_2 ..

Тому, суд вважав, що встановлення даного факту повинно відбуватись в позовному провадженні із залученням в якості відповідачів у справі всіх родичів загиблого ОСОБА_2 , які відповідно до ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги в разі загибелі військовослужбовця, оскільки лише таким чином можна належним чином захистити їх цивільні права, а також із залученням в якості відповідача Національну Гвардію України, яка на думку суду не визнає права заявника на одноразову грошову допомогу.

Відповідно, суд відмовив у відкритті провадження у справі, вважаючи, що наявний спір про право.

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції.

Як вже зазначалося, ст..ст. 16, 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що право на одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Як вбачається з заяви, ОСОБА_1 просить встановити факт перебування на утриманні загиблого військовослужбовця тільки з метою увійти в коло осіб, що мають претендувати на одноразову грошову допомогу, не ставлячи питання про розмір виплати такої допомоги.

Частиною 3 ст. 42 ЦПК України визначено, що у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Згідно з ч. 4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

До заінтересованих осіб належать особи, які беруть участь у справі та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказується, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, які мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі дії, зокрема з`ясувати, які фізичні особи чи організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявнику та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст. 137 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст. 274 ЦПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

Разом з тим суд першої інстанції не вимагав від заявника усунення недоліків заяви, якщо вважав неповним коло заінтересованих осіб, але зробив висновок, що в даному випадку є спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження. При цьому такий висновок суду є передчасним, оскільки з відповіді Національної гвардії України заявнику також неможливо встановити факт відмови у задоволенні його звернення, яке було повернуто ОСОБА_1 для збору додаткових документів.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч статті 317 ЦПК України передчасно відмовив у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення факту перебування на утриманні, оскільки саме спір між суб`єктами на отримання одноразової грошової допомоги може виникнути не про право, а про розмір (перерозподіл) такої грошової допомоги. Крім того, згідно з положеннями статті 315 ЦПК України, суд має право залишити заяву без розгляду, якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції не врахував положення статті 315 ЦПК України та безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 у зв`язку із наявністю спору, тому оскаржена ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 258, 263, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 жовтня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.Д. Фединяк