Справа № 201/4727/24
Провадження № 2/201/2519/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

28 травня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємство «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

24.04.2024 ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до КП «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» Дніпропетровської обласної ради» (далі - КП «РМЦРЗ» ДОР») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 1-3 т. 1).

Ухвалою суду від 29.04.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 27 т. 1).

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона працювала на 0,5 ставки лікаря акушера-гінеколога за основним місцем роботи у КП «РМЦРЗ» ДОР» з 01.08.2023. Наказом №187-к від 04.04.2024 звільнена на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним. Зазначає, що у вересні 2023 року під час відпустки, наданої за згодою сторін, поїхала до Німеччини, де отримала статус особи, що перебуває під тимчасовим захистом країни, про що повідомляла у своїх заявах про продовження відпустки від 26.10.2023 і 08.02.2024, продубльовано 14.02.2024.

15.02.24 отримала листа за підписом генерального директора КП «РМЦРЗ» ДОР» про те, що її заява про надання відпустки залишається без розгляду, хоча вона була складена згідно вимог ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», що є порушенням ст. 7 цього Закону.

01.04.2024 на електрону адресу надійшов лист від 29.03.2024 №660/1 за підписом генерального директора КП «РМЦРЗ» ДОР» «Про надання письмових пояснень», в якому було зазначено, що відповідно до наказу КП «РМЦРЗ» ДОР» від 29.03.2024 №128 «Про службове розслідування» позивачка має до 01.04.2024 (тобто в день надходження до мене цієї інформації) надати письмові пояснення з приводу відсутності на робочому місці з 14.02.2024. З наказом про службове розслідування на її прохання також не ознайомлено, інформацію про склад дисциплінарної комісії, про підставу проведення службового розслідування у порушення вимог Порядку проведення службового розслідування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950.

04.04.2024 на електронну адресу отримала наказ КП «РМЦРЗ» ДОР» від 04.04.2024 за №187-к про звільнення. З 04.04.2024 не працює.

На підставі викладеного, просила поновити її на роботі на 0,5 ставки лікаря акушера-гінеколога за основним місцем роботи у КП«РМЦРЗ`ДОР», стягнути з КП «РМЦРЗ» ДОР» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.04.2024 до дня поновлення на роботі.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 06.05.2024 представник відповідача - генеральний директор Власов О.О. (діє на підставі виписки з ЄДР - а.с. 167-168 т. 1) надав відзив на позову заяву (а.с. 29-39 т. 1), у якому не погодився із позовними вимогами. Зазначив, що позивачка працювала у відділенні екстреної акушерсько-гінекологічної допомоги 01.08.2023 на підставі наказу № 381-к на посаді лікаря-акушера-гінеколога на 0,5 ставки, на умовах неповного робочого часу, з оплатою праці за фактично відпрацьований час згідно штатного розпису.

26.10.2023 від лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 надійшла перша заява про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ), з фото-підтвердженням із закордонного паспорту, що вона виїхали за межі території України.

Згідно підпункту 2.1 пункту 2 наказу КП «РМЦРЗ» ДОР» від 15.11.2023 № 593-к «З кадрових питань», керуючись п. 4 ст. 12 Закону № 2136-ІХ, їй надано відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, тривалістю 90 календарних днів з 16.11.2023 по 13.02.2024, приступити до роботи 14.02.2024.

15.02.2024 за вх. № 230 надійшла друга заява від 14.02.2024 про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п. 4 ст. 12 Закону № 2136-ІХ, з фото-підтвердженням із закордонного паспорту, що вона виїхали за межі території України.

За результатами неодноразових роз`яснень в переписці месенджері «Viber» з ОСОБА_1 та під час спілкування в телефонному режимі з сестрою медичною старшою ОСОБА_2 , начальником відділу юридичного забезпечення та управління персоналом ОСОБА_3 їй було роз`яснено, що вона використала право на отримання відпустки за п. 4 ст.12 Закону на підставі попередньої заяви від 26.10.2023 та неможливості отримання повторної відпустки за п. 4 ст.12 даного Закону та запропоновано скористатись іншим видом відпусток за п. 3 ст. 12 Закону № 2136-ІХ.

За результатами розгляду другої заяви від 14.02.2024, що надійшла 15.02.2024 за вх. № 230, ОСОБА_1 отримала офіційну відповідь листом від 15.02.2024 вих. №366, про обґрунтовану відмову у наданні відпустки за п. 4 ст. 12 Закону та повторно з проханням скористатись іншим видом відпусток.

Позивачці неодноразово листами від 15.02.2024 № 366, від 19.02.2024 № 388, перепискою в месенджері Viber пропонувався інший вид відпустки без збереження заробітної плати за п. 3 ст. 12 Закону №2136-ІХ, але ОСОБА_1 відмовилась, що відображено у її листах та у переписці з працівником в месенджері Viber.

16.02.2024 зі змісту отриманого листа від ОСОБА_1 встановлено, що працівник повторно наполягаєте щодо надання їй відпустки за п. 4 ст. 12 Закону 2136-ІХ, про що їй повторно наголошено у відповіді на лист від 19.02.2024 вих. № 388, що вона вже її використала, та запропоновано скористатись іншим видом відпусток за п. 3 ст. 12 Закону 2136-ІХ, але вона повторно відмовилась.

19.02.2024 у зв`язку з відмовою лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 скористатися іншим видом відпусток, знайти компроміс та оформити належним чином трудові відносини, адміністрацією КП «РМЦРЗ» ДОР» надіслано лист від 19.02.2024 № 387 до Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з проханням надати індивідуальне роз`яснення стосовно подальших дій роботодавця стосовно даного працівника.

Листом від 21.03.2024 № ПС/3.1/5588-24 Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, роз`яснено, що у зв`язку з тим, що працівником використано право на відпустку без збереження заробітної плати згідно п. 4 ст. 12 Закону, де у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки», повторно надання відпустки згідно п. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX не передбачено.

29.03.2024 згідно наказу № 128 «Про створення тимчасової комісії для службового розслідування» КП «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» ДОР» створено комісію для проведення службового розслідування щодо факту відсутності на роботі лікаря-акушера-гінеколога відділення екстреної акушерсько-гінекологічної допомоги ОСОБА_1 .

01.04.2024 на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 надіслано лист від 29.03.2024 № 660/1 з проханням надати пояснення щодо факту відсутності на робочому місці з 14.02.2024 в межах проведення службового розслідування та направлено копію листа Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо індивідуального роз`яснення стосовно порушеного питання.

01.04.2024 у відповідь на надання пояснень щодо факту відсутності на робочому місці в межах проведення службового розслідування від ОСОБА_1 надійшов лист № 470, в якому позивачка надала свої пояснення, що на її звернення від 26.10.2023 про надання відпустки згідно п. 4 ст. 12 Закону України №2136 відповідачем надана відпустка терміном 90 днів за згодою сторін, що відповідає п. 3 ст. 12 Закону. Таким чином вона жодного разу не використала своє право.

Позивачка в поясненні помилково вказує п. 3 ст. 12 Закону, яка не відповідає її заяві за п. 4 ст. 12 та в черговий раз підтверджує факт використання нею відпустки за п. 4 ст. 12 Закону №2136 згідно власноруч написаної заяви від 26.10.2024 та виданого наказу від 15.11.2023 №593-к. Однак, в поясненні позивачки зазначено, що вона жодного разу не використала своє право на відпустку без збереження заробітної плати, надану в обов`язковому порядку на її вимогу, що не узгоджується із власноруч поданою заявою від 26.10.2024 на наказом від 15.11.2023 №593-к.

Також 01.04.2024 за вх. № 467 надійшло звернення від ОСОБА_1 , яке відповідно до Закону України «Про звернення громадян» опрацьовано та 05.04.2024 за вих. № 727 надано відповідь.

02.04.2024 згідно Акта службового розслідування комісією розглянуто та підтверджено вищезазначені факти, які свідчать про порушення норм трудового законодавства позивачкою, окрім листування комісією опрацьовано документи що підтверджують факт відсутності на робочому місці лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 , а саме:

рапорт завідувача відділенням екстреної акушерсько-гінекології допомоги ОСОБА_4 від 14.02.2024 р., погоджений медичним директором з акушерсько-гінекологічної допомоги ОСОБА_5 щодо не виходу на роботу лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 14.02.2024.

акти від 14.02.2024 № 1, 15.02.2024 № 2, 16.02.2024 № 3, 19.02.2024 № 4, 20.02.2024 № 5, 21.02.2024 № 6, 22.02.2024 № 7, 23.02.2024 № 8, 26.02.2024 № 9, 27.02.2024 № 10, 28.02.2024 № 11, 29.02.2024 № 12, 04.03.2024, 11.03.2024, 18.03.2024, 25.03.2024, про відсутність на роботі протягом всього робочого дня лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1

у Табелях обліку використання робочого часу згідно вищезазначених Актів лікарю-акушеру-гінекологу ОСОБА_1 проставлено відмітка "НЗ"

скріншоти переписок в месенджері "Viber" сестри медичної старшої ОСОБА_2 з ОСОБА_1

доповідна записка завідувача відділенням екстреної акушерсько-гінекології допомоги ОСОБА_4 від 01.04.2024 в рамках проведення службового розслідування.

Комісією встановлено, що КП «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» ДОР вжито вичерпний перелік заходів та неодноразово пропонувалось ОСОБА_1 скористатись іншим видом відпусток (п. 3 ст. 12 Закону 2136-ІХ) з метою оформлення належним чином трудових відносин - але вона відмовилась та з 14.02.2024 р. ОСОБА_1 до роботи не приступила.

Відсутність ОСОБА_1 на роботі з 14.02.2023 по 04.04.2024 та відмова від оформлення трудових відносин відбулося не з вени підприємства, а внаслідок прийнятого нею особистого рішення, що підтверджено документально. Працівник не був позбавлений можливості працювати або скористатись власним правом оформити належним чином трудові відносини (відпустку) з 14.02.2023 по 04.04.2024.

03.04.2024 надійшов протокол № 13 профспілкового комітету ППО КП «РМЦРЗ`ДОР» щодо погодження звільнення ОСОБА_1 » згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

04.04.2024 згідно наказу № 187-к «Про звільнення лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Супровідними листами КП «РМЦРЗ» ДОР» на електронну адресу ОСОБА_1 направлено: від 04.04.2024 р. № 713 - копію наказу від 04.04.2024 р. № 187-к з проханням ознайомитись та надіслати фото підтвердження; від 04.04.2024 р.№ 714 - лист про необхідність отримання трудової книжки. Також було роз`яснено, що ОСОБА_1 можете надати письмову згоду на направлення трудової книжки поштою. У письмовій згоді надати поштову адресу на території України. Разом з цим, пересилати трудову книжку за кордон заборонено пунктом 37 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Відповіді на ці листи від ОСОБА_1 не надходило.

10.04.2024 від департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної адміністрації надійшов лист стосовно надання пояснень на Претензію ОСОБА_1 від 08.04.2024 р. (відповідь надано від 15.04.2024 р. № 788).

15.03.2022 року прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Закон № 2136-ІХ не скасовує і не змінює норми КЗпП щодо підстав звільнення з ініціативи роботодавця. Зокрема, п. 4 ст. 40 КЗпП України передбачає розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) саме без поважних причин.

Разом з цим, відповідно до «Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» (з подальшими змінами), місто Дніпро не включено до «Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)».

У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки» (частина четверта статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Отже, саме по собі право на відпустку не надає працівнику право використати відпустку самовільно, крім випадків, передбачених законодавством.

Тому, відповідно до особистої заяви ОСОБА_1 від 26.10.2023 з проханням надати їй відпустку без збереження заробітної плати відповідно до п. 4 ст. 12 Закону № 2136-ІХ, як такої, що виїхала за межі території України на 90 календарних днів з 16.11.2023 та копії її закордонного паспорту - у КП «РМЦРЗ» ДОР» виник обов`язок надати їй відпустку без збереження заробітної плати в обов`язковому порядку, на підставі ч.4 ст.12 Закону № 2136-ІХ (наказ від 15.11.2023 № 593-к), оскільки за приписами згаданого положення, визначена цією нормою відпустка надається особам, які виїхали за межі території України або набули статусу внутрішньо переміщених осіб.

У зв`язку з тим, що працівником використано право на відпустку без збереження заробітної плати згідно п.4 ст.12 Закону № 2136-IX у період дії воєнного стану, повторно надання відпустки згідно п.4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX не передбачено.

Стосовно порушень, Порядку проведення службового розслідування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950, то цей Порядок імперативно визначає процедуру проведення службового розслідування стосовно осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції». ОСОБА_1 не відноситься до категорії осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та на неї не поширюється дія положень постанови Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950.

Відповідачем були прийняті всі можливі заходи щодо максимального інформування позивачки з приводу спірної ситуації і це інформування (засобом телекомунікації через програму Вайбер та електронну пошту) було обопільним. Процедура проведення звільнення дотримана і не порушувалась, з боку відповідача були прийняті всі можливі заходи задля сповіщення позивачки, попередження її, надання можливих пояснень. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка 09.05.2024 надала відповідь на відзив (а.с. 169 172 т. 1), у якій зазначила, що у порушення п. 7 ст. 43 ЦПК України вона не отримувала додатки до відзиву. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником. Чинне законодавство України не містить переліку поважних причин, проте поважними причинами визнають такі, що не залежать від волі працівника та заважають останньому прибуттю на роботу. Тобто поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. З 22 лютого 2022 року, коли розпочалась широкомасштабна агресія рф, кожна людина, що знаходиться в Україні, піддається небезпеці та загрозі життю і здоров`ю не залежно від місця перебування. Тому восени 2023 року позивачка приїхала до Німеччини та 09.10.2023 отримала статус особи, яка перебуває під тимчасовим захистом та не має права на цей період виїжджати до України без поважних причин. Саме тому на законодавчому рівні було закріплено право особи, що перебуває за межами України, на відпустку без збереження заробітної плати на вимогу працівника, та на період дії воєнного стану, котрий термінується в 90 календарних днів кожного разу до закінчення військової агресії РФ (а неодноразово).

Вважала, що роботодавець унеможливив її участь в наданні пояснень та доказів службовій комісії та ознайомлення з актом службового розслідування від 02.04.2024. Вважала, що правова позиція відповідача заснована на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства. На підставі викладеного, просила відмовити в задоволенні відзиву, зобов`язати відповідача надати до суду та позивачеві копії Положення «Про порядок проведення службового розслідування» на підприємстві та наказу, що затверджує це Положення.

17.05.2024 представник відповідача - генеральний директор ОСОБА_6 надав заперечення на відповідь (а.с. 1 - 7 т. 2), у яких не погодився з позицією позивачки про незаконність звільнення. Зазначив, що на виконання вимог ст. 178 ЦПК України до відзиву надані документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачці . іншим учасникам, з урахуванням особливостей порядку статті 43 ЦПК України. На адресу та електронну адресу, зазначену позивачкою в позовній заяві, надісланий відзив на позовну заяву від 06.05.2024 вих. № 928 з додатками. Відзив надісланий «Укрпоштою» з описом вкладення (фіскальний чек 749 від 06.05.2024, накладна № 749 від 06.05.2024, опис від 06.05.2024), оригінали надані до суду та містяться в матеріалах справи та електронною поштою на адресу e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 (скріншот відправки в матеріалах справи).

Не погодився із думкою позивачки про те, що права особи, що перебуває за межами України, на використання відпустки без збереження заробітної плати на вимогу працівника, та на період дії воєнного стану, котрий термінується в 90 календарних днів кожного разу до закінчення військової агресії РФ (а не одноразово). У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки» (частина четверта статті 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану").

Разом з тим протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки», що зазначено у п. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX.

Отже, саме по собі право на відпустку не надає працівнику право використати відпустку самовільно, крім випадків, передбачених законодавством.

Просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Заяв про розгляд справи без її участі або про відкладення розгляду справи суду не надала.

Представник відповідача - Шевченко А.А. (діє на підставі довіреності від 26.04.024 - а.с. 163 т. 2) у судове засідання надала заяву, у якій просила справу розглядати без її участі, просила у задоволенні позовних відмовити (а.с. 162 т. 2).

Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.

У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивачки про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд вважає можливим провести розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів.

Крім того, суд ураховує, що в першу чергу для розгляду у найкоротші терміни малозначних справ ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) законодавець і запровадив процедуру спрощеного провадження у трудових спорах. Судом прийняті до уваги завдання та основні засади цивільного судочинства зазначені в ст. 2 ЦПК України, де серед інших зазначено про своєчасний розгляд цивільних справ (розгляд у розумні строки).

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, з`ясувавши позиції учасників справи, оцінивши їх позиції, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі наказу КП «РМЦРЗ» ДОР» № 381-к 01.08.2023 ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря-акушера-гінеколога на 0,5 ставки у відділенні екстреної акушерсько-гінекологічної допомоги, на умовах неповного робочого часу, з оплатою праці за фактично відпрацьований час згідно штатного розпису (а.с. 42 т. 1).

26.10.2023 від ОСОБА_1 надійшла заява про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з додатком на 1 арк. (а.с. 13 т. 1).

Відповідно до ч. 4 ст. 12 вказаного Закону у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Наказом КП «РМЦРЗ» ДОР» від 15.11.2023 № 593-к «З кадрових питань» (пп. 2.1 п. 2 наказу), керуючись ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, тривалістю 90 календарних днів з 16.11.2023 по 13.02.2024, приступити до роботи 14.02.2024 (а.с. 44 - 48 т. 1).

15.02.2024 за вх. № 230 від ОСОБА_1 надійшла наступна заява від 14.02.2024 про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з додатком на 1 арк. - копією закордонного паспорту з відміткою про виїзд за межі України (а.с. 49 - 50 т. 1).

Листом КП «РМЦРЗ» ДОР» від 15.02.2024 № 366 ОСОБА_1 надана відповідь із роз`ясненнями про те, що відповідно до ч. 3 ст. 12 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (із змінами) протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки", без зарахування часу перебування у такій відпустці до стажу роботи, що дає траво на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки". Відповідно до частини 4 статті 12 цього Закон у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки». Згідно офіційних коментарів Мінекономіки до Закону України від 1.07.2022 № 2353-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», встановлено, що загальна тривалість відпусток (частин), яку працівник може вимагати надати відповідно до цієї норми (п.4 ст.12), не може перевищувати 90 днів протягом дії воєнного стану. Стосовно наданих позивачкою заяв, то 26.10.2023 надійшла перша заява про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п. 4 ст.12 Закону 2353-ІХ, з фото-підтвердженням із закордонного паспорту, що позивачка виїхали за межі території України. Згідно наказу КП «РМЦРЗ» ДОР» від 15.11.2023 № 593-к «З кадрових питань», керуючись п. 4 ст. 12 Закону № 2353-ІХ позивачці надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період дії воєнного стану, тривалістю 90 календарних днів з 16.11.2023 по 13.02.2024, приступити до роботи 14.02.2024. 14.02.2024 надійшла друга заява про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до п. 4 ст. 12 Закону 2353-ІХ, з фото-підтвердженням із закордонного паспорту, що позивачка виїхала за межі території України. За результатами неодноразових роз`яснень під час спілкування в телефонному режимі сестрою медичною старшою ОСОБА_2 , начальником відділу юридичного забезпечення та управління персоналом ОСОБА_3 , позивачці було роз`яснено, що вона використали право на отримання відпустки за п. 4 ст.12 Закону України на підставі попередньої заяви від 26.10.2023 та неможливості отримання повторної відпустки за п. 4 ст.2. Разом з цим, позивачкою запропоновано надання іншого виду відпустки без збереження заробітної плати за п. 3 ст. 12, але позивачка відмовились, що відображено та підтверджено в переписці з нею у месенджері Viber. Враховуючи вищезазначене, заява позивачки від 14.02.2024 залишається без розгляду та відповідач просить повідомити в найкоротші терміни щодо прийнятого нею рішення стосовно оформлення своєї подальшої відпустки. Повідомлено, що відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону № 2136-ІХ та її заяви від 14.02.2024 відповідь надсилається на електронну адресу (а.с. 52 - 53 т. 1).

15.03.2022 (вх. 16.02.2024 № 238) позивачка направила заяву, у якій вказувала, що наказом КП «РМЦРЗ» ДОР» від 15.11.2023 № 593-к їй надана відпустка за згодою сторін, що є фактично посиланням на п. 3 ст. 12 Закону № 2136-ІХ, тому вона вважає, що реалізації свого права на тримання відпустки без збереження заробітної плати у період дії воєнного стану на її вимог (а не за згодою сторін) вона не використала, повторно просила не порушувати її право та задовольнити її заяву (а.с. 58 - 59 . 1).

Листом КП «РМЦРЗ» ДОР» від 19.02.2024 № 388 ОСОБА_1 надана відповідь із аналогічними роз`ясненнями та повідомлено, що у листві від 16.02.2024 позивачка потворно нагадує про надання відпустки за ч. 4 ст. 12 Закону, а із запропонованим правом на надання відпустки за ч. 3 ст. 12 Закон позивачка не скористалася (а.с. 61 - 62 т. 1).

Отже, листами відповідача від 15.02.2024 № 366, від 19.02.2024 № 388, та перепискою у месенджері «Viber» (а.с. 54 - 57 т. 1) підтверджено, що відповідачем запропоновано позивачці надати інший вид відпустки без збереження заробітної плати на підставі ч. 3 ст. 12 Закону №2136-ІХ.

19.02.2024 КП «РМЦРЗ» ДОР» листом № 387 звернулося до Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з проханням надати індивідуальне роз`яснення стосовно подальших дій роботодавця стосовно даного працівника.

Листом від 21.03.2024 № ПС/3.1/5588-24 Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, надані роз`яснення про те, що у зв`язку з тим, що працівником використано право на відпустку без збереження заробітної плати згідно п. 4 ст. 12, де у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки", повторно надання відпустки згідно п.4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX не передбачено. Таким чином, після закінчення 90 календарних днів відпустки без збереження зарплати, працівник має стати до роботи. Для цього необхідно видати наказ, у якому зазначити відповідний термін. Якщо роботодавець видав наказ і належним чином ознайомив з ним працівника, але працівник не приступив до роботи у визначений термін, то працівника можна звільнити за п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул, при цьому з відповідним дотриманням оформлення цього факту (складання акту відсутності працівника на роботі, службове розслідування, письмові пояснення працівника тощо). Звільнення під час воєнного стану працівників з ініціативи роботодавця, зокрема за прогул (відсутність на роботі понад три години підряд), не заборонено. Разом з тим протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки", що зазначено у п.3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX (а.с. 66 - 68 т. 1).

29.03.2024 на підставі наказу № 128 «Про створення тимчасової комісії для службового розслідування» КП «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» ДОР» створено комісію для проведення службового розслідування щодо факту відсутності на роботі лікаря-акушера-гінеколога відділення екстреної акушерсько-гінекологічної допомоги ОСОБА_1 (а.с. 68 т. 1).

01.04.2024 завідувачем відділення екстреної акушерсько-гінекологічної допомоги скалено доповідну записку про відсуніть ОСОБА_1 на робочому місці станом на 01.04.024 (а.с. 69-70 т. 1).

01.04.2024 на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 надіслано листа від 29.03.2024 № 660/1 з проханням надати пояснення щодо факту відсутності на робочому місці з 14.02.2024 в межах проведення службового розслідування до 01.04.2024 та направлено копію листа Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо індивідуального роз`яснення (а.с. 95 - 98 т. 1).

01.04.2024 позивачка надала пояснення про те, що на її звернення від 26.10.2023 про надання відпустки згідно п. 4 ст. 12 Закону України №2136 відповідачем надана відпустка терміном 90 днів за згодою сторін, що відповідає п.3 ст.12 Закону. Таким чином вона жодного разу не використала своє право на відпустку без збереження заробітної плати, яка надається на її вимогу (а.с. 99 - 100 т. 1).

Відповідачем у складі працівників від 4-х до 6-ти осіб складені акти про відсутність на роботі лікаря акушера-гінеколога відділенням екстреної акушерсько-гінекології допомоги ОСОБА_1 від 14.02.2024 № 1, 15.02.2024 № 2, 16.02.2024 № 3, 19.02.2024 № 4, 20.02.2024 № 5, 21.02.2024 № 6, 22.02.2024 № 7, 23.02.2024 № 8, 26.02.2024 № 9, 27.02.2024 № 10, 28.02.2024 № 11, 29.02.2024 № 12, 04.03.2024, 11.03.2024, 18.03.2024, 25.03.2024 (а.с. 72 - 86 т. 1).

У Табелях обліку використання робочого часу згідно цих актів у лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 наявна відмітка «НЗ» (а.с. 87 - 93 т. 1).

02.04.2024 складено Акт службового розслідування щодо перевірки факту відсутності на роботі лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 , згідно із яким комісією розглянуто вищевказані документи, а саме, рапорт завідувача відділенням екстреної акушерсько-гінекології допомоги ОСОБА_4 від 14.02.2024, погоджений медичним директором з акушерсько-гінекологічної допомоги ОСОБА_5 щодо не виходу на роботу лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 14.02.2024, акти про відсутність на роботі, табелі обліку використання робочого часу, переписку в месенджері «Viber», доповідну записку завідувача відділенням екстреної акушерсько-гінекології допомоги від 01.04.2024, р. в рамках проведення службового розслідування. Комісією встановлено, що КП «РМЦРЗ» ДОР» вжито вичерпний перелік заходів та неодноразово пропонувалось ОСОБА_1 скористатись іншим видом відпусток (п.3 ст.12 Закону 2136-ІХ) з метою оформлення належним чином трудових відносин, але остання відмовилась та з 14.02.2024 ОСОБА_1 до роботи не приступила. Комісія дійшла висновку про звільнення позивачки за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с. 108 - 114 т. 1).

На запит відповідача 03.04.2024 профспілковим омітетом ППО КП «РМЦРЗ» ДОР» прийняте рішення, оформлене протоколом № 13 про погодження звільнення ОСОБА_1 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (а.с. 116 т. 1).

Наказом КП «РМЦРЗ» ДОР» № 187-к від 04.04.2024 «Про звільнення лікаря-акушера-гінеколога ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (а.с. 117 - 122 т. 1).

Супровідними листами КП «РМЦРЗ» ДОР» на електронну адресу ОСОБА_1 направлено 04.04.2024 № 713 - копію наказу від 04.04.2024 № 187-к з проханням ознайомитись та надіслати фото підтвердження; 04.04.2024 № 714 - лист про необхідність отримання трудової книжки. Також було роз`яснено, що ОСОБА_1 може надати письмову згоду на направлення трудової книжки поштою. У письмовій згоді надати поштову адресу на території України. Разом з цим, пересилати трудову книжку за кордон заборонено пунктом 37 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (а.с. 83 - 84 т.1).

Суд вирішуючи спір виходить з такого.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) вказано, що «прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі № 761/30967/15-ц).

У постановах Верховного Суду від 08.05.2019 у справі № 489/1609/17 (провадження № 61-37729св18), від 11.04.2024 у справі № 127/29246/22 (провадження № 61-13250св23) зазначено, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі».

У постанові Верховного Суду від 15.11.2021 у справі № 212/9516/19 (провадження № 61-14592св21) зроблено висновок, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.».

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

15.03.2022 прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами 1 та 2 ст. 1 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», яка діяла в редакції до 19 липня 2022, у період дії воєнного стану щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарні дні. У період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури. Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

19.07.2022 статтю 12 Закону було викладено у новій редакції, частинами 2-4 якої передбачено, що у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.

У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 25.04.2024 у справі № 761/170/23 (провадження № 61-2060св24) та в інших подібних справах.

Відтак, судом встановлено, що за період із березня 16.11.2023 до 13.02.2024 відповідач, за заявою позивачки надавав останній відпустки без збереження заробітної плати, у тому числі і відпустку тривалістю 90 календарних днів, передбачену ч. 4 ст. 12 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

14.02.2024 позивачка мала стати до роботи, про що була достеменно обізнана. Позивачка не заперечує сам факт відсутності на робочому місці, а фактично вважає, що вона не скористалася своїм правом на відпустку за ч. 4 ст. 12 Закону і тому її відпустка має бути продовжена або надана повторно відповідачем.

Суд не приймає доводи позивачки про те, що наказом КП «РМЦРЗ» ДОР» від 15.11.2023 № 593-к їй надана відпустка за згодою сторін, що є фактично посиланням на п. 3 ст. 12 Закону № 2136-ІХ, оскільки у наказі є чітке посилання саме на ч. 4 ст. 12 Закону № 2136-ІХ. І позивачка у своїй заяві про надання цієї відпустки просила надати відпустку за ч. 4 ст. 12 Закону. Жодного згадування ані у заяві ані у наказі про «згоду сторін» немає.

Уповноважені особи КП «РМЦРЗ» ДОР» склали відповідні акти про відсутність на робочому місці.

Отже, наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами підтверджується факт відсутності позивачки на роботі у період з 14.02.2024 та до 25.03.2024. Позивачка у заявах по суті не спростовувала те, що вона дійсно не приступила до роботи. Поважність причин відсутності на робочому місці вона не довела, тобто, здійснила прогули в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Тому суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову про поновлення його на роботі зі стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд погоджується із думкою відповідача про те, що дія Порядку проведення службового розслідування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 № 950, не поширюється на ОСОБА_1 , адже вона не відноситься до категорії осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Акт є внутрішнім документом відповідача, яким зафіксована процедура звільнення. Водночас, належним і допустимими доказами - як то актами про відсутність на робочому місці, табелем обліку робочого часу, листуванням між сторонами і поясненнями позивачки підтверджений факт відсутності на роботі та наявність можливості у позивачки надати пояснення про причини відсутності на роботі.

Суд вважає за необхідне зауважити, що доводи позивачки про те, що відпустка без збереження заробітної плати на вимогу працівника на період дії воєнного стану термінується в 90 календарних днів кожного разу до закінчення військової агресії РФ (а неодноразово) і пояснення про те, що вона не використала своє право на такий вид відпустки і проси її надати - є суперечливими.

Також судом перевірено, що у матеріалах справи наявні докази на, які пережують виконання відповідачем вимог статті 178 ЦПК України щодо надання до відзиву документів, що підтверджують його надіслання позивачці і доданих до нього доказів (а.с. 40) т. 1). До того ж позивачка надала відповідь на відзив із посиланням на долучені до відзиву докази, що свідчить про те, що позивачка про них обізнана.

З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, а позивачка була звільнена від сплати судового збору, судові витрати відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 19, 76-82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємство «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 31 травня 2024 року.

Суддя Наумова О.С.