ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4/24 Номер провадження 22-ц/814/2039/24Головуючий у 1-й інстанції Коваленко О.А. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 лютого 2024 року у складі судді Коваленко О. А.

у цивільній справі за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою та передачу у власність земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 лютого 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 повернуто як неподану.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем у встановлений строк не було виконано вимоги, визначені в ухвалі про залишення зустрічної позовної заяви без руху.

Не погодившись з даною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що на виконання вимог ухвали про залишення його зустрічної позовної заяви без руху він подав суду доповнене клопотання про звільнення від сплати судового збору, до якого додав додаткові докази на підтвердження своїх доводів, проте суд не вбачав підстав для його повторного розгляду і повернув позовну заяву як неподану.

Вказує, що він не має коштів для сплати судового збору, а суд не розглянув його докази на підтвердження даної обставини.

Вважає, що ухвала суду про повернення зустрічної позовної заяви є такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та позбавляє його права, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені у пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина друга статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Частиною першою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звернення до суду за судовим захистом в порядку позовного провадження урегульовано главою 1 розділу ІІІ ЦПК України, що містить загальні вимоги до форми та змісту позовної заяви (статті 175, 177 ЦПК України).

Однією з вимог, що пред`являються до позивача при поданні позовної заяви, є обов`язок долучення до позовної заяви документів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (частина четверта статті 177 ЦПК України).

У разі невиконання позивачем такого обов`язку, суд відповідно до норм статті 185 ЦПК України постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху із зазначенням точної суми судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) та надає позивачу строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви.

Згідно із частиною третьою статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З матеріалів справи вбачається, що Управлінням з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області пред`явлено позов до відповідача ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Ухвалою суду від 19.12.2023 було відкрито провадження у зазначеній справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження, а ухвалою від 22.01.2024 постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 15.02.2024 о 13.30.

03 січня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області зустрічну позовну заяву до Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, в якій просив суд визнати, що 31.03.2000 при переході права власності на будівлі та споруди, належне колишньому власнику будівель право постійного користування земельною ділянкою, перейшло до ОСОБА_1 , як до набувача права власності на ці будівлі у відповідності до статті 30 Земельного кодексу України, чинного станом на 31.03.2000, зобов`язати Лубенську міську раду розглянути подану ним заяву від 18.04.2023 та передати земельну ділянку площею 1,4155 га по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 .

Одночасно позивач подав клопотання про звільнення його від сплати судового збору у зв`язку із скрутним майновим становищем, додавши відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з 1 кварталу 2023 рік по 4 квартал 2023 року та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2022 року (а. с. 34-36).

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 лютого 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору було відмовлено. Зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано строк для сплати судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру загальною сумою 2 422,40 грн у строк, який не може перевищувати семи днів з дня вручення копії ухвали, роз`яснено процесуальні наслідки невиконання ухвали суду у встановлений строк (а. с. 38-39).

Згідно розписки копія вказаної ухвали отримана ОСОБА_1 особисто 15.02.2024 (а. с. 40).

На виконання вимог ухвали 26.02.2024 через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до суду клопотання про звільнення від сплати судового збору, до якого повторно додав відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за 2022, 2023 роки та скріншот повідомлення з електронного кабінету АТ «КБ «Приватбанк» про арешт його рахунків банком. У клопотанні також вказував, що належне йому виробництво вже тривалий час експлуатується первісним позивачем - Лубенською міською радою, у зв`язку з чим він немає доходу та наразі немає коштів для сплати судового збору (а. с. 41-48).

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 лютого 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 повернуто як неподану.

Визнаючи неподаною та повертаючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою суду від 15.02.2024 клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору було вирішено по суті і підстав для його повторного вирішення не вбачається, а відтак суд дійшов висновку, що позивач у наданий строк недоліків позовної заяви не усунув.

Проте, таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої та третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, якщо розмір судового збору перевищує 5% розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Приписи частини другої статті 8 Закону України «Про судовий збір» передбачають, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Положення ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять вичерпного й чітко визначеного переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позивачем клопотання, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б давали суду підстави звільнення його від сплати судового збору.

При цьому у порушення вимог статті 89 ЦПК України суд не дав оцінки наданим позивачем доказам відсутності у нього доходу за попередній 2023 календарний рік, що підтверджено відповідними відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, та не зазначив, які саме умови не довів позивач для виникнення у нього права на звільнення від сплати судового збору, зважаючи на характер (правову природу) заявлених позовних вимог, їхню спрямованість та значимість для позивача, неможливість захистити порушене право чи захиститися від посягання на певне благо не інакше, ніж тільки через суд, ступінь взаємозалежності захисту заявленого порушеного права чи свобод від матеріальної (фінансової) спроможності реалізувати захист порушеного права шляхом звернення до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom, заява № 8225/78), пункт 96 рішення у справі «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France, заява № 29731 /96).

У справі «Корня проти Республіки Молдова» (заява № 22735/07, п.п. 21-26) ЄСПЛ також зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним й може підлягати в деяких випадках обмеженням. Суд повинен переконатись у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до суду таким чином, що порушується сам зміст цього права. Більше того, обмеження буде неспівмірним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету та якщо не існує розумної співмірності між застосованими заходами і переслідуваною метою (рішення у справі «Уейт і Кеннеді проти Німеччини», заява № 26083/94, пункт 59). Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а являє собою бар`єр, який перешкоджає особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом (рішення у справі «Цалкізіс проти Греції», заява № 11801/04, пункт 44).

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 05 серпня 2020 року у справі №177/1163/16-ц (провадження №61-2250св20), при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Визнаючи зустрічну позовну заяву неподаною та повертаючи її заявнику з підстав несплати ним судового збору, суд першої інстанції не оцінив майновий стан позивача та його спроможність здійснити оплату судових витрат з урахуванням предмета спору та характеру спірних правовідносин, не переконався, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу позивача до суду, свої висновки суд належним чином не мотивував, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 лютого 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна