ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2024 року м. Кропивницький

справа № 405/3449/24

провадження № 22-ц/4809/1258/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Дуковського О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О.І.

учасники справи:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», інтерси якого представляє за довіреністю Руденко Т.В.;

боржник - ОСОБА_1 .

Розглянувши в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2024 року, у складі головуючого судді Іванової Л.А. у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за послуги розподілу природного газу , -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», в особі Кропивницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», звернулось до суду із заявою, в якій просило видати судовий наказ про стягнення з з боржника ОСОБА_1 заборгованості за послуги розподілу природного газу в розмірі 2788, 77 грн , 3% річних в розмірі 23,70 грн , інфляційні витрати в розмірі 24,56 грн , а всього 2837,03 грн.

Заява подана заявником до суду в електронній формі з використанням підсистеми «Електронний суд».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі» Кропивницька філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі» про видачу судового наказу про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за послуги розподілу природного газу в розмірі 2788, 77 грн., 3% річних в розмірі 23,70 грн., інфляційні витрати в розмірі 24,56 грн., а всього 2837,03 грн. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Заявнику роз`яснено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 1, п. 2, п. 8, п. 9 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала суду мотивована тим, що заяву про видачу судового наказу може бути подано до суду в електронній формі виключно у випадку, якщо боржник теж має електронний кабінет.

Оскільки боржник не має зареєстрованого електронного кабінету, заявник повинен був подати заяву в письмовій формі з обов`язковим додаванням примірника заяви з додатками для їх надсилання боржнику.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що заяву подано заявником з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, що є підставою для відмови у видачі судового наказу, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі» подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про видачу судового наказу задовольнити повністю та здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права. Зокрема, ст. 163 ЦПК України, якою керувався суд першої інстанції, не вимагає при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу додавати до заяви примірник такої заяви з додатками для боржника.

Крім того, норми ст. 163 ЦПК України не містить заборони на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу в електронній формі, а тому суд першої інстанції неправильно застосував ст. 165 ЦПК України, якою він керувався відмовляючи у видачі судового наказу.

Окремо зазначивши, що з 18.10.2023 набув чинності Закон України від 29 червня «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов?язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами», яким внесені зміни до ЦПК України.

Заявник вважає, що незаконна ухвала суду позбавляє його права на звернення до суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

З приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду, зазначену в п. 1 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, зокрема, ухвала про відмову у видачі судового наказу, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає, проте й вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи відсутність у боржника електронного кабінету, виключається можливість здійснення обміну інформацією з ним в електронному вигляді, зокрема надсилання йому примірника заяви з додатками, тому заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи заявник мав би подавати саме у письмовій формі.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Метою спрощених судових процедур є швидкий розгляд безспірних питань, правовідносини сторін у яких не викликають сумніву, та у яких фактичні обставини справи та визначеність у правовідносинах учасниками цих правовідносин не оспорюється.

У рішенні Конституційного Суду України від 25.12.1997 у справі № 9-зп (справа за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України) зазначено, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Процесуальні питання здійснення наказного провадження, зокрема форма та зміст заяви про видачу судового наказу, підстави для відмови у видачі судового наказу, врегульовано положеннями ст. ст. 160 - 173 Розділу ІІ ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами щодо інших видів проваджень у цивільних справах.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу, які суд першої інстанції вважав порушеними заявником, визначені у статті 163 ЦПК України, а саме:

Заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;

3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо заяву подано в електронній формі до боржника, який має електронний кабінет, заявник надалі повинен подавати будь-які процесуальні та інші документи, пов`язані з розглядом його заяви, виключно в електронній формі.

Відповідно до ч. 1, ч. 4, ч. 8 ст. 14 Глави 1 «Основні положення» Розділу І «Загальні положення» ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система.

Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.

Згідно ч. 5 ст. 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, за змістом наведених вище норм ст. 14, ст. 43 ЦК України, які є загальними стосовно інших положень цього Кодексу, на вчинення процесуальної дії, подання процесуальних документів до суду в електронній формі з використанням ЄСІКС та її підсистем є правом учасників процесу, яке може бути обмежено лише у випадках, прямо передбачених Кодексом.

Розділ ІІ «Наказне провадження» ЦПК України не містить спеціального обмеження на подання процесуальних заяв, зокрема заяви про видачу судового наказу, в електронній формі.

Таким чином треба вважати, що положеннями ЦПК України передбачена можливість для заявника подати заяву про видачу судового наказу в електронній формі з використанням ЄСІКС та її модулів, зокрема й в тих випадках, коли боржник не має електронного кабінету.

Такий висновок підтверджується ч. 4 ст. 163 ЦПК України передбачає, що у разі, якщо заяву подано в електронній формі до боржника, який має електронний кабінет, заявник надалі повинен подавати будь-які процесуальні та інші документи, пов`язані з розглядом його заяви, виключно в електронній формі.

Ця норма процесуального Кодексу передбачає лише те, що за умов подання до суду заяви про видачу судового наказу в електронній формі й одночасно наявності у боржника електронного кабінету, такий заявник зобов`язаний надалі подавати документи виключно в електронній формі.

За своїм змістом ця норма поширюється на будь-які заяви та документи, які подає заявник до суду, крім першої за часом - заяви про видачу судового наказу.

Якщо ж умова про наявність електронного кабінету у боржника не виконується, заявник після першого звернення до суду надалі має право подавати заяви та документи в електронній або в письмовій формі, за своїм вибором.

Суд першої інстанції в основу своєї ухвали поклав положення ч. 1, ч. 3 ст. 163 ЦПК України, але неправильно витлумачив їх.

Частиною 1 ст. 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, зокрема п. 1 цієї статті передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог ст. 163 цього Кодексу.

Суд першої інстанції послався саме на невідповідність поданої заявником заяви формі, встановленій законом, але не врахував загальні положення ЦПК України щодо подання процесуальних заяви та вчинення процесуальних дій в електронній формі.

Крім того, суд не врахував, що ч. 1 ст. 165 ЦПК України не передбачено, що подання заявником заяви про видачу судового наказу в електронній формі за відсутність у боржника зареєстрованого електронного кабінету, має наслідком відмову заявнику у видачі судового наказу.

За таких обставин, встановивши відсутність у боржника електронного кабінету, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що заявнику необхідно звертатись із заявою про видачу судового наказу виключно у письмовій формі.

Крім того, передбачені ст. 163 ЦПК України вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу, а також інші положення розділу ІІ «Наказне провадження» ЦПК України не містять норм, які б покладали на заявника обов`язок надавати суду копію заяви про видачу судового наказу чи примірники такої заяви.

Те, що відповідно до ч. 2 статті 169 ЦПК України одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами, не може зобов`язувати заявника долучати до заяви про видачу судового наказу її копію з додатками.

Норма ч. 2 статті 169 ЦПК України передбачає процесуальний порядок, за яким саме на суд покладено обов`язок надіслати боржнику копію заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами одночасно з надсиланням копії судового наказу.

Безпідставним є застосування судом першої інстанції ч. 1 ст. 177 Розділу ІІІ ЦПК України, якою регулюються загальні вимоги щодо форми та змісту виключно позовної заяви та документів, що додаються до неї, до процесуальних правовідносин у наказному провадженні, які містять ряд особливостей та окреме нормативне регулювання положеннями Розділу ІІ ЦПК України.

Отже, до форми, змісту та способу подання заяви про видачу судового наказу застосовуються відповідні положення розділів І та ІІ ЦПК України.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 569/13154/20, від 17.02.2021 року у справі № 569/13160/20, від 10.03.2021 року у справі № 766/17333/20-ц, 15.09.2021 року у справі № 761/16863/14-ц, від 06.10.2021 року у справі № 761/14537/15-ц, від 27.10.2021 року у справі № 713/1971/20, від 15.09.2021 року у справі № 761/16863/14-ц.

Застосування судом у цій справі норми ч. 1 ст. 177 ЦПК України за аналогією закону не є безпідставним так, як процесуальні відносини у наказному провадженні достатньо урегульовані відповідними нормами цього Кодексу, прогалин з питання форми заяви про видачу судового наказу в законі немає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково зазначив, що у випадку звернення до суду із заявою про видачу судового наказу у письмовій формі до неї обов`язково додаються примірники такої заяви з додатками для надсилання боржнику.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, п. 22).

Тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав невідповідності поданої ТОВ «Газорозподільні мережі України» заяви вимогам закону щодо її форми.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що не можуть бути задоволені вимоги апеляційної скарги в частині ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу, оскільки згідно з положеннями ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд не наділений такими повноваженнями.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» - задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 18 червня 2024 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Л. Дуковський

Судді: С. М. Єгорова

О.І. Чельник