ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8140/24 Справа № 227/2070/24 Суддя у 1-й інстанції - Кошля А. О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №227/2070/24 за скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чумак Ірина Миколаївна, на бездіяльність державного виконавця та зняття арешту, заінтересована особа Добропільський відділ державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чумак Ірина Миколаївна,

на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2024 року,

встановив:

У липні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чумак І.М., звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та зняття арешту, заінтересована особа Добропільський відділ державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції в порядку ст. 447 ЦПК України, в якій просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції щодо не зняття арешту на майно, накладеного постановою про арешт майна АА № 463145 від 07 липня 2009 року, а саме: 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві особистої власності ОСОБА_2 ; зобов`язати Добропільський відділ державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції зняти арешт частки квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який накладено на підставі постанови АА № 463145 від 07 липня 2009 року і виключити відомості про цей арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Скарга обґрунтована тим, що вона є власником частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками були син заявниці ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03 березня 1994 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після смерті сина заявниця 11 червня 2024 року звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та дізналася, що на частину квартири накладено арешт. З відповіді Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції від 18 червня 2024 року № 22.23-34508 дізналася, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна постановою АА № 463145 від 07 липня 2009 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме на 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві особистої власності ОСОБА_2 . З вказаної довідки неможливо встановити на підставі якого виконавчого документа винесено постанову про арешт майна АА № 463145 від 07 липня 2009 року, оскільки матеріали виконавчого провадження були знищені у зв`язку з закінченням трирічного терміну зберігання виконавчих проваджень.

Вважає, що наявність протягом п`ятнадцяти років не скасованого арешту на майно, накладеного постановою по арешт майна АА № 463145 від 07 липня 2009 року, за умови закінчення виконавчого провадження та його знищення за терміном зберігання, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Незважаючи на вимоги законодавства, які були чинними на момент виникнення питання щодо скасування арешту на майно боржника, при закінченні виконавчого провадження органом державної виконавчої служби при закритті цього виконавчого провадження не перевірено наявність не знятого арешту при передачі матеріалів виконавчого провадження до архіву та подальшого знищення.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2024 року у відкритті провадження відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чумак І.М., просить скасувати ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2024 року про відмову у відкритті провадження та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_1 дізналась, що на частину квартири накладено обтяження. З відповіді Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції від 18 червня 2024 року вона дізналася, що постановою АА № 463145 від 07 липня 2009 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . З вищевказаної довідки неможливо встановити на підставі якого виконавчого документа винесено постанову про арешт майна АА № 463145 від 07 липня 2009 року у зв`язку з закінченням трирічного терміну зберігання виконавчих проваджень.

Посилається, що звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 447 ЦПК України та зобов`язання державного виконавця зняти арешт є належним способом захисту прав заявника, оскільки в разі відсутності матеріалів виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження. Покликаючись на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 206/2832/21 вважає, що оскарження рішення, дій та бездіяльності державного виконавця в порядку передбаченому розділом VІІ ЦПК України буде ефективним способом захисту.

Також посилається, що частиною 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до змісту скарги спір виник з підстави відсутності виконавчого провадження у виконавчій службі та зняття арешту з майна боржника поза межами виконавчого провадження. ОСОБА_1 скарга подана в порядку здійснення судового контролю за виконання судових рішень. Посилаючись на ч. 2 ст. 451 ЦПК України, заявник вважає, що встановивши неправомірну бездіяльність державного виконавця щодо своєчасного не зняття арешту з нерухомого майна скаржника боржника за виконавчим провадженням, суд зобов`язує ДВС зняти арешт з майна боржника. Крім того, звертає увагу, що на сьогоднішній день встановити стягувача не виявляється можливим, так як виконавчою службою було знищено виконавче провадження, у якому містилися відомості про стягувача, тому звернення до суду з позовною заявою про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту не можливо і фактично позбавляє можливості ОСОБА_1 оформити спадкові права на частину квартири, яка належала боржнику ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки ОСОБА_1 не є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого накладено арешт на майно спадкодавця, вона не може оскаржувати бездіяльність органу ДВС в порядку передбаченому розділом VІІ ЦПК України, оскільки законодавством передбачений інший спосіб судового захисту шляхом пред`явлення позову про зняття арешту з майна.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що скаржник ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, яке перебувало на виконанні у Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції та у межах якого було накладено арешт. Арешт було накладено на 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві особистої власності ОСОБА_2 . Який як вказує заявниця був її сином та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що заявник ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження.

Підставою скарги ОСОБА_1 визначила наявність арешту, накладеного на майно спадкодавця, що перешкоджає їй в оформленні її спадкових прав на нерухоме майно.

За таких умов її скарга на бездіяльність державного виконавця, подана в порядку, передбаченому розділом VІІ, спрямована на захист цивільних прав заявника, пов`язаних з оформленням права власності на спадкове майно та фактично є різновидом негаторного позову.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу).

Відповідно ч. 1 ,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст. 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 1 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження №14-479цс19) виклала висновок про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Відповідно частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) зроблено висновок про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №826/12775/15(провадження №11-680апп19).

Також, згідно правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 340/25/19, спір спадкоємця боржника щодо зняття арешту з нерухомого майна, накладеного у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого судом цивільної юрисдикції, підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 , не будучи стороною виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешт на майно спадкодавця, не може оскаржувати бездіяльність органу ДВС в порядку передбаченому розділом VІІ ЦПК України, оскільки законодавством в цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту шляхом пред`явлення позову про зняття арешту з майна.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості ухвали суду є безпідставними, зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з ухвалою суду та переоцінки висновків суду, при цьому, будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду першої інстанції в апеляційній скарзі не зазначено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2024 року колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Суд першої інстанції не допустив порушень процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, які могли б бути підставою для скасування ухвали суду.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чумак Ірина Миколаївна, залишити без задоволення.

Ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста