ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року

м. Черкаси

Справа № 712/11031/23
Провадження № 22-ц/821/1388/24
Категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря - Ярошенка Б. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Черкаська обласна військова адміністрація, військова частина НОМЕР_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Весеньова Євгена Володимировича на ухвалу Соснівського районного суду міста Черкаси від 02.07.2024 про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної військової адміністрації, військової частини НОМЕР_1 про визнання недійсним та скасування акту про примусове вилучення майна, витребування майна та передачу власнику, у складі головуючого судді Стеценко О. С., -

в с т а н о в и в :

11 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до Черкаської обласної військової адміністрації, військової частини НОМЕР_1 про визнання правочину недійсним, витребування майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власницею мікроавтобуса VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

23.03.2022, під час керування вказаним автомобілем її сином ОСОБА_2 , автомобіль було вилучено працівниками поліції СРПП ВПД № 1 Уманського РУП ГУНП в Черкаській області та доставлений до Маньківського ВПД № 1 Уманського РУП ГУНП в Черкаській області. Вказує, що вилучення автомобіля проведено без згоди власника, у ньому знаходилися її цінні речі, доля яких їй невідома.

Позивачка дізналася, що Актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 23.03.2022 мікроавтобус VOLKSWAGEN TRANSPORTER було вилучено працівниками поліції та 30.03.2022 було вилучено Черкаською військовою адміністрацією та передано на користь військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_1 .

Позивачка, як власник транспортного засобу, не отримувала жодного документу щодо вилучення та передачі військовій частині автомобіля, документів щодо його оцінки та опису цінного майна. Ознайомившись з Актом про примусове відчуження або вилучення майна від 30.03.2022 № 64/01/13-13-05, їй стало відомо, що рішення про передачу на користь військової частини спірного транспортного засобу приймалося робочою групою, яка була створена на підставі розпорядження Черкаської обласної військової адміністрації від 04.03.2022 № 97.

Зазначений акт, на думку позивачки, є правочином, на підставі якого виникає право власності з дати його підписання сторонами та має бути визнаний недійсним, оскільки при його укладенні не були дотримані вимоги Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», тобто з підстав визначених п. 1 ст. 215 ЦПК України.

Зазначає, що враховуючи висновки Верховного Суду та норми ЦК України, дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

10.04.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Весеньов Є. В. через підсистему «Електронний суд» надіслав до суду заяву про зміну підстав позову та виклав позовну заяву в новій редакції, в якій, зокрема, послався на практику Верховного Суду щодо способів захисту прав та інтересів, та щодо принципу процесуальної економії.

На підставі наведеного, представник позивачки просив суд визнати недійсним правочин, а саме Акт про примусове відчуження або вилучення майна від 30.03.2022 № 64/01/13-13-05 та застосувати наслідки його недійсності, а саме витребувати у військової частини НОМЕР_1 та Черкаської обласної військової адміністрації належний позивачці на праві власності транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , синього кольору, 2004 року випуску.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 липня 2024 року провадження у даній справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.11.2022 у справі № 712/3067/22 за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної військової адміністрації, військової частини НОМЕР_1 про визнання правочину недійсним, витребування майна провадження закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Черкаського апеляційного суду від 07.02.2023 дана ухвала залишена без змін та набрала законної сили.

Отже суд першої інстанції виходив з того, що предмет і підстави позовів у справах № 712/3067/22 та № 712/11031/23 є тотожними, спір виник між тими самими сторонами, що є підставою для закриття провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.07.2024, представник ОСОБА_1 - адвокат Весеньов Є. В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність ухвали суду та порушення права на доступ до правосуддя, просив її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в справах № 712/3067/22 та № 712/11031/23 суд не надавав оцінки підставам позову, їх обґрунтованості чи тотожності у відповідності до положень ст. ст. 264, 265 ЦПК України, а тому висновки суду про тотожність підстав позову є помилковими.

Скаржник вказує, що судом було прийнято до свого провадження позовну заяву в новій редакції, а відтак, на його думку, суд підтвердив, що підстави позову змінились.

Зазначає, що позивачка позбавлена можливості захистити своє право в суді та оскаржувати незаконні дії відповідачів, оскільки суд, застосовуючи надмірний формалізм, перешкоджає захисту її прав в порядку цивільного судочинства.

02.08.2024 від представника відповідача Черкаської обласної державної адміністрації через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити повністю у задоволені апеляційної скарги, а ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.07.2024 залишитибез змін.

Зазначає, що оскільки у справі № 712/3067/22 постановлена ухвала про закриття провадження, яка набрала законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, заявлених у даній справі, яка є предметом перегляду, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження на підставі п. 3 ст. 255 ЦПК України.

17.10.2024 від представника Черкаської обласної військової адміністраціїчерез підсистему «Електронний суд» 17.10.2024 надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи. Вказує про відсутність можливості прибуття на розгляд даної справи та просить перенести її слухання.

Враховуючи, що клопотання не містить обґрунтованих підстав для відкладення справи та до нього не долучені докази поважності причин неявки в судове засідання, те що неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи , не перешкоджає її розгляду, колегія суддів вважає за можливе слухати справу за відсутності представника даного відповідача.

В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника військової частини НОМЕР_1 , дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у даній справі, дійшов висновку про наявність підстав для закриття визначених п. 3. ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у ст. 255 ЦПК України.

Аналіз п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є, зокрема наявність ухвали суду про закриття провадження у справі, що набрала законної сили, постановленої з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У розумінні цивільного процесуального законупредмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких обставин і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

Колегія суддів, проаналізувавши подану позовну заяву в новій редакції, дійшла висновку про те, що викладені в ній обставини та доповнення, які стосуються висновків викладених у постановах Верховного Суду, не свідчать про зміну підстав позову та не спростовують тотожність поданих позовів, тобто не є свідченням пред`явлення позову з інших підстав.

Апеляційний суд, порівнявши сторони, підстави та предмет спору у справі № 712/3067/22 та у справі № 712/11031/23, в яких сторонами є позивач ОСОБА_1 , відповідачі Черкаська обласна військова адміністрація та військова частина НОМЕР_1 і в яких ОСОБА_1 просить визнати недійсним та скасувати акт про примусове вилучення майна, та про витребування майна та передачу його власнику, приходить до висновку про тотожність цих позовів.

Цивільним процесуальним законодавством України передбачено право особи, у разі незгоди з постановою суду апеляційної інстанції, оскаржити її в порядку касаційного провадження. Натомість, аналізуючи матеріали справи, вбачається, що позивачка не вчиняла вказаних процесуальних дій щодо оскарження постанови Черкаського апеляційного суду від 07.02.2023 у справі № 712/3067/22, що свідчить про його згоду з ухваленим судовим рішенням, яке набрало законної сили.

За викладеного, доводи апеляційної скарги, що позивачка позбавлена можливості захистити своє право в суді та оскаржувати незаконні дії відповідачів, оскільки суд, застосовуючи надмірний формалізм, перешкоджає захисту її прав в порядку цивільного судочинства не заслуговують на увагу, так як ОСОБА_1 , в разі непогодження з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про те, що справа № 712/3067/22 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, не скористалась правом на касаційне оскарження судового рішення, передбаченим ст. 17 ЦПК України.

Крім того, ОСОБА_1 не скористалась правом і на звернення з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції, згідно до висновків наведених у судових рішеннях.

Викладене засвідчує, що позивачка не реалізувала в повній мірі свого права на доступ до правосуддя у спосіб визначений законодавством.

Інші доводи апеляційної скарги значною мірою стосуються вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та приведені вимоги закону, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Весеньова Євгена Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Соснівського районного суду міста Черкаси від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 07 листопада 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков