Провадження № 22-ц/812/1578/24 Головуючий суду першої інстанції Тавлуй В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2024 року м. Миколаїв Справа № 469/226/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 13 серпня 2024 року, повний текст якого складено 19 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Тавлуя В.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

07 лютого 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі- ТОВ «Коллект Центр») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 31 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» (далі - ТОВ «Інфінанс») та ОСОБА_1 було укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № та отримання кредиту згідно Заявки анкети на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики № від 06 березня 2020 року, що акцептована відповідачем 06 березня 2020 року, шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до умов договору кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000 грн, в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами.

Строк та умови користування кожним траншем є окремим та визначається сторонами відповідно до умов договору.

Зазначені умови є публічною пропозицією в розумінні статей 641, 644 Цивільного кодексу України.

Пропозиція (Оферта) на отримання 3 траншу згідно Заявки-анкети № від 06 березня 2020 року в рамках договору про надання позики № від 31 жовтня 2019 року підписано позичальником 06 березня 2020 року, електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

ТОВ «Інфінанс» належним чином виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору кредиту.

14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал») було укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у т.ч. за договором позики № від 31 жовтня 2019 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 .

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, в тому числі за договором позики № від 31 жовтня 2019 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 .

Загальний розмір заборгованості відповідача станом на 09 січня 2024 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 89 875 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 5 000 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 84 875 грн.

Посилаючись на викладене та враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 60 212.50 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 5 000 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс» 55 212.50 грн;

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 13 серпня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 31 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Інфінанс», визначену станом на 09 січня 2024 року, у розмірі 60 212.50 грн, у тому числі: 5 000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 55 212.50 грн - сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» 3 028 грн судового збору та 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні стягнення решти заявлених витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до положень статей 512, 514 ЦК України позивач набув право вимоги та статус нового кредитора у зобов`язанні, що виникло внаслідок укладення договору позики № від 06 березня 2020 року між відповідачем та ТОВ «Інфінанс».

Оскільки відповідач свої зобов`язання за укладеним ним кредитним договором, за яким він є позичальником, не виконує, суд дійшов висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з нього на користь позивача заборгованості за вказаним кредитним договором, визначеної відповідачем станом на 09 січня 2024 року, у розмірі 60 212.50 грн.

Заперечення відповідача проти позову суд не приймає до уваги, оскільки згідно пункту 1.2 Договору позики визначено, що строк дії договору складає 3 роки.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав для нарахування відсотків за користування кредитними коштами суд вважає необґрунтованими.

Також безпідставними суд вважає посилання відповідача на застосування до правовідносин у даній справі строків позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що за умовами укладеного 31 жовтня 2019 року договору сторони визначили строк позики, який одночасно погоджено як строк користування кредитом, тривалістю 30 днів тобто до 04 квітня 2020 року (06 березня 2020 року +30 днів).

Отже, з урахуванням вищевказаних приписів норм діючого законодавства України, правових позиції та висновку Великої Палати Верховного Суду та умов Договору, сума відсотків за користування позикою в розмірі 5 000 грн повинна нараховуватись виключно за період користування грошовими коштами, встановлених у договорі, у межах максимального строку кредитування (який становить 30 днів) та у даному випадку складає 2 625 грн (5 000 грн х 1,75 (максимальна відсоткова ставка за один день користування кредитом) х 30 днів).

Відтак за переконанням скаржника, зі спливом вказаного строку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою та інших платежів за цим договором припинилося. При цьому, доказів, що сторони договору продовжили зазначений строк позики (користування кредитом) позивач до позовної заяви не надавав.

Отже, з вищенаведених норм чинного законодавства та вже усталеної судової практики вбачається, що після спливу вказаного строку кредитодавець не має права на нарахування процентів передбачених договором, а має право на отримання грошових сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Проте всупереч зазначеним нормам матеріального права, позивачем неправомірно нараховані та заявлені до стягнення проценти за користування кредитом, після спливу строку кредитування, а саме з 05 квітня 2020 року по 09 січня 2024 року.

При цьому, звертаючись до суду із позовом позивач не заявляв вимоги про застосування судом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

На ці обставини суд попередньої інстанції уваги не звернув і дійшов, за переконанням скаржника, помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за відсотками поза строком максимального кредитування у 30 днів.

При стягненні заявленої позивачем заборгованості необхідно ґрунтуватися на чітко обумовлених між контрагентами кредитних договорів умовах, якими визначено ціну кредиту і строк кредитування саме у 30 днів відповідно, а не завуальованими умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації (в даному випадку в понад десять разів від вартості коштів отриманих в кредит).

Такий механізм не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Враховуючи умови договору факторингу право вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання реєстру боржників (додаток № 2), який і є підтвердженням передачі фактору прав грошової вимоги до боржників.

Позивач не надав до позову копії додатку № 2 та додатку № 4 Актів приймання передавання реєстру боржників. А отже, за переконанням скаржника, можна зробити висновок, що позивач не довів відповідними доказами набуття ним права грошової вимоги до відповідача, оскільки не доведено переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Вердикт капітал», а право вимоги позивача - є похідним від вказаного вище договору факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року

Суд першої інстанції не врахувавши зазначені умови договору факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року, дійшов хибного висновку про те, що позивач набув право вимоги до відповідача.

Скаржник вважає, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям складності справи, реальності адвокатських витрат і розумності їхнього розміру та є не співмірним порівняно з обсягом і складністю наданих юридичних послуг та суми виплаченого гонорару.

Від ТОВ «Коллект Центр» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві позивач зазначав, що заперечує щодо задоволення апеляційної скарги в повному обсязі та вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Позивач надав усі докази при розгляді справи судом першої інстанції, якими обґрунтовані позовні вимоги.

Відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції не надано жодного доказу того, що ним оспорювався кредитний договір раніше. Крім того, отримавши позовну заяву відповідач зустрічного позову щодо оспорення зазначеного кредитного договору щодо його недійсності, не подав. Таким чином вбачається, що укладений між сторонами кредитний договір не оспорювався та не визнавався судом недійсним тому є чинним.

Також, скаржник не надає суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості.

Стягувачем було правомірно та у відповідності до домовленостей між сторонами, що викладені в договорі позики, правилах надання грошових коштів у позику, та інших документах, нараховано відсотки в межах дії даного договору позики.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі не спростував доводи суду щодо недоведеності позивачем суми заборгованості за наданим розрахунком заборгованості за даним договором позики.

Жодних доказів щодо визнання договору факторингу чи договору про відступлення права вимоги недійсним чи оскарження вказаних договорів скаржник суду не надав.

Оспорюючи стягнуті судом витрати на правову допомогу відповідач не наводить обґрунтування не співмірності вже зменшеного розміру витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Твердження відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 31 жовтня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем ОСОБА_1 шляхом підписання електронним підписом було укладено Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № .

Умовами пункту 1.2. Договору сторони передбачили, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії Договору 36 календарних місяців з дня підписання Договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного Сторонами у Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору при наданні (отриманні) першого траншу, та Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов Договору: Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

06 березня 2020 року відповідач звернувся до ТОВ «Інфінанс» з пропозицією про надання 3 траншу кредиту згідно Заявки анкети № від 06 березня 2020 року в рамках Договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 31 жовтня 2019 року (оферта) 06 березня 2020 року.

Відповідно до акцепту оферти від 06 березня 2020 року на отримання 3 траншу кредиту згідно Заявки анкети № від 06 березня 2020 року в рамках Договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 31 жовтня 2019 року (оферта) 06 березня 2020 року ОСОБА_1 погодився з умовами оферти на умовах, викладених в цьому Акцепті з використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису.

Умовами оферти передбачено розмір кредиту (траншу) у розмірі 5 000 грн, строк користування траншем 30 днів, відсоткова ставка 1.75% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка 638.75%, загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 6 625 грн.

ТОВ «Інфінанс» належним чином виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальнику кредитні кошти у розмірі 5 000 грн, в порядку передбаченому умовами акцепта на отримання третього траншу, що не заперечується та не спростовується відповідачем.

Довідкою про ідентифікацію ТОВ «Інфінанс» підтверджено, що клієнт ОСОБА_2 06 березня 2020 року був ідентифікований ТОВ «Інфінанс». Акцепт договору позичальником підписаний аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора 0n0d5j зазначений час відправки 06 березня 2020 року та номер телефону, на який було відправлено.

Квитанцією за сплату № 50337400 від 06 березня 2020 року Первісним кредитором було зараховано 5 000 грн на карту НОМЕР_1 .

14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал було укладено договір факторингу № 14-07/21, за яким, зокрема, право вимоги за кредитними договорами стосовно боржника ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал».

Відповідно до підпункту 6.1.4. зазначеного договору право вимоги переходить до Фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами Акту приймання передачі Реєстру Боржників (Додаток № 2), який є підтвердженням передачі Фактору права грошової вимоги до Боржників, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до Боржників стосовно переданого Права вимоги.

На підтвердження виконання умов підпункту 6.1.4. вказаного договору позивачем надано акт приймання-передавання Реєстру Боржників в електронному вигляді за Договором Факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року, який є додатком № 2 до договору факторингу від 14 липня 2021 року № 14-07/21.

10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за яким, зокрема, право вимоги до боржника ОСОБА_1 за укладеними кредитними договорами, перейшло до ТОВ «Коллект Центр».

Відповідно до підпункту 5.2 вказаного договору права вимоги вважаються відступленими (переданими) Первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток № 4).

На підтвердження виконання умов зазначеного договору позивачем надано акт прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором № 10-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 січня 2023 року, який є додатком № 4 до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 січня 2023 року № 10-01/2023.

Відповідач позичені кошти не повернув, у зв`язку з чим, станом на 09 січня 2024 року позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 60 212.50 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 5 000,00 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 55 212.50 грн, що підтверджується позивачем наданим розрахунком заборгованості.

За вимогами статей 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції не у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав не усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі не можна визнати у повній мірі законним та обґрунтованим та слід зауважити таке.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

При цьому, в частині 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Правильно встановивши обставини справи та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність позивачем як факту укладання договору від 06 березня 2020 року, так і отримання позичальником ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 000 грн на погоджених ним умовах Акцепту оферти від 06 березня 2020 року шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором та не виконання останнім свого обов`язку зі своєчасного повернення кредитних коштів.

Між тим, суд першої інстанції не врахував, що кредитні кошти відповідно до акцепту оферти від 06 березня 2020 року на отримання 3 траншу кредиту згідно Заявки анкети № від 06 березня 2020 року були надані в рамках Договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 31 жовтня 2019 року (далі Договір від 31 жовтня 2019 року), а тому при визначенні умов Акцепту оферти на отримання 3 траншу від 06 березня 2020 року необхідно враховувати узгоджені умови договору фінансового кредиту від 31 жовтня 2019 року.

Як встановлено умовами Договору від 31 жовтня 2019 року, а саме умовами пункту 1.2. Договору сторони передбачили, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії Договору 36 календарних місяців з дня підписання Договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного Сторонами у Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору при наданні (отриманні) першого траншу, та Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов Договору: Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

З аналізу умов цього пункту Договору від 31 жовтня 2019 року можливо зробити висновок, що кожен транш кредиту є окремим договором термін повернення кожного траншу та строк користування визначено в умовах цього договору, при наданні третього траншу (що має місце у цій справі) у Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору від 31 жовтня 2019 року.

Між тим позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору від 31 жовтня 2019 року, що на переконання колегії суддів апеляційного суду позбавляє можливості визначити остаточні терміни повернення та строк користування таким траншем.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України судочинство у судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Акцепт оферта від 06 березня 2020 року на отримання 3 траншу кредиту також містить посилання на інші умови, викладені у Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту за умовами програми «МoneyBOOM» (далі Правила), які долучені до позовної заяви. Між тим ці Правила не містять посилання на електронний підпис відповідача, який би свідчив про його ознайомлення з цими Правилами.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження тих обставин, що строк повернення позичених коштів за Акцептом оферти від 06 березня 2020 року перевищує 30 днів, а відтак й нарахуванням процентів за користування цими коштами за отриманим третім траншем, виходячи із відсоткової ставки 1.75%, теж обмежується 30 днями та їх загальний розмір складає, як зазначено умовами договору 6 625 грн.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Коллект Центр» не набуло право вимоги до відповідача посилаючись на те, що позивач не надав до позову копії додатку № 2 та додатку № 4 Актів приймання-передавання реєстру боржників, відповідно з підписанням яких підтверджується перехід права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Вердикт Капітал», а право вимоги позивача - є похідним від вказаного вище договору факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року. В матеріалах справи наявні належні копії зазначених актів від 14 липня 2021 року, визначені як Додаток № 2 та Додаток № 4 до Договору факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року (а.с. 72, 73), що були надані суду першої інстанції представником позивача. Також позивачем разом з позовною заявою надано акт приймання-передавання реєстру боржників (Додаток № 4) до Договору відступлення прав вимоги (купівлі-пролажу) прав вимоги від 10 січня 2023 року № 10-01/2023, який і є підтвердженням передачі від ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Коллект Центр» прав грошової вимоги до боржників.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахувавши умови договору факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року є безпідставними, а отже позивач має право вимоги до відповідача за договором від 06 березня 2020 року.

Оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для її вирішення, та неправильно застосував норми матеріального права, порушив вимоги процесуального закону, в силу вимог пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду в частині розміру процентів за користування кредитними коштами належить змінити, зменшивши розмір таких процентів з 55 212.50 грн до 2 625 грн.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аргументи скарги щодо зменшення визначеного судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн не заслуговують на увагу, оскільки підстави для зменшення розміру визначених судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу відсутні. Суд першої інстанції при визначенні таких судових витрат дотримався вимог статей 137 ЦПК України, судової практики застосування цих норм права, викладених в постановах Верховного Суду України та рішеннях Європейського Суду з прав людини, виходячи при цьому з конкретних обставин справи, її складності та об`єму наданої професійної правничої допомоги.

За результатами перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково на 87.34%. Вимоги позовної заяви задоволено на 12.66%.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 542 грн.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено на 87.34%, з ТОВ «Коллект Центр» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 966.98 грн (4 542 х 87.34% = 3 966.98).

Звертаючись до суду першої інстанції ТОВ «Коллект Центр» сплатило судовий збір у розмірі 3 028 грн.

За такого оскільки за результатами перегляду апеляційним судом оскаржуваного рішення позов ТОВ «Коллект Центр» було задоволено на 12.66%, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ТОВ «Коллект Центр» судовий збір за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 383.34 грн (3 028 х 12.66% = 383.34).

Крім того, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» підлягає стягненню витрати на правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1 266 грн (10 000 х 12.66% = 1 266).

Застосувавши правило взаємозаліку обов`язку сторін зі сплати судового збору одне одному, остаточно з ТОВ «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати в розмірі 2 317.64 грн (1 266 + 383.34 = 1 649.34 грн); (3 966.98 грн 1 649.34 грн = 2 317.64 грн).

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 13 серпня 2024 року в частині розміру процентів за користування кредитними коштами змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 7 625 грн заборгованість за договором кредиту від 06 березня 2020 року, що складається з 5 000 грн заборгованості за тілом кредиту та 2 625 грн заборгованості за процентами.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 2 317 грн 64 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Т.В. Крамаренко

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.