ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 608/2335/22

провадження № 61-17641св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 рокуу складі колегії суддів: Дикун С. І., Гірського Б. О., Хоми М. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 27 січня 2015 року між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого відповідачі отримали від нього в борг 30 000 доларів США зі строком повного погашення боргу не пізніше 29 січня 2022 року.

Пунктом 15 договору позики передбачено відповідальність боржника за неналежне виконання своїх зобов`язань за договором у вигляді штрафу в розмірі сто процентів від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов`язання.

Враховуючи викладене, оскільки строк повернення позики настав, однак позичальники не виконали свої зобов`язання щодо повернення боргу, то ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики в сумі 30 000 доларів США та штраф за невиконання договору у розмірі 30 000 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 квітня 2023 року у складі судді Парфенюка В. І. позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 27 січня 2015 року в сумі 30 000 доларів США боргу та 30 000 доларів США штрафу. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України по 6 710 грн з кожного відповідача судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов ОСОБА_1 доведено й обґрунтовано належним чином, натомість відповідачі не надали належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджували б відсутність їхнього волевиявлення та підписання договору під впливом обману.

Оскільки між сторонами було укладено договір позики, умови якого відповідачами не виконані, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача суми боргу та штрафу в розмірі сто процентів від суми позики, сплату якого передбачено за порушення будь-якого зобов`язання за договором.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Чортківського районного суду районного суду Тернопільської області від 26 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача 60 000 доларів США, так як наданий позивачем оригінал договору позики складається з двох аркушів і текст на ньому розташований таким чином, що сума позики та майже всі істотні умови її повернення викладені на 1 аркуші, а підписи позичальників та позикодавця на 2 аркуші. Тобто в договорі позики відсутні підписи позичальників на кожному аркуші договору, а весь документ пронумеровано, прошито та скріплено підписом лише ОСОБА_1 .

Місцевий суд не дав належної правової оцінки договору позики, запереченням відповідачів на нього, а також не встановив належним чином наявність між позивачем і відповідачами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За таких обставин апеляційний суд вважав слушними доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, що між сторонами було укладено саме цей договір на суму 30 000 доларів США та на умовах, що вказані у цьому договорі.

При цьому апеляційний суд не вбачав підстав для застосування до позовних вимог наслідків спливу позовної давності, про застосування якої заявила ОСОБА_2 , оскільки обставин спливу позовної давності не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

07 грудня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16, а також - не дослідив зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Чортківського районного суду Тернопільської області.

01 березня 2024 року справа № 608/2335/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив та дав належну правову оцінку обставинам справи, внаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, натомість апеляційний суд послався лише на заперечення відповідачів, які не підтверджені доказами, не свідчать про недійсність договору позики, а також не спростовують факт його підписання та отримання відповідачами в позику грошових коштів в сумі 30 000 доларів США.

Апеляційний суд не врахував, що сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 січня 2015 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 як позичальниками було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність позичальників, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прийняли у власність суму готівкою в розмірі 30 000 доларів США зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 29 січня 2022 року у АДРЕСА_1 .

В пункті 2 зазначеного договору позичальники засвідчили, що отримали гроші готівкою від позикодавця повністю, ще до підписання договору.

Відповідно до пункту 15 вищевказаного договору у разі порушення позичальниками будь-якого зобов`язання за договором, вони зобов`язуються сплатити на користь позикодавця штраф розміром сто процентів від суми позики.

Сторони визначили місце виконання договору - місто Чортків Тернопільської області (пункт 5 договору).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що зазначену в договорі суму коштів у розмірі 30 000 доларів США відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у визначений строк до 29 січня 2022 року не повернули.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до абзацу першого частини першої та абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, на яку послався заявник в касаційній скарзі, викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20, провадження № 61-1664св22).

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, наведеній заявником в касаційній скарзі, вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, в поданій до місцевого суду заяві від 19 січня 2023 року відповідачі не заперечували факт укладення з позивачем та підписання договору позики від 27 січня 2015 року, а послалися лише на те, що цей договір підписано ними під впливом обману з боку позивача. Однак під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачі не надали належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджували б відсутність їхнього волевиявлення та підписання договору під впливом обману, а також не заявляли клопотань про призначення судових експертиз, тобто не спростували презумпцію правомірності вказаного правочину.

За таких обставин, встановивши, що відповідачі не виконали своїх зобов`язань за договором позики, в результаті чого в них утворилася заборгованість, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з позичальників на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 30 000 доларів США, а також штрафу за невиконання договору у розмірі 30 000 доларів США, сплату якого передбачено пунктом 15 договору позики від 27 січня 2015 року.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

В матеріалах справи наявні відзиви на позовну заяву, які 25 квітня 2023 року направлені до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку від імені ОСОБА_2 та містять посилання на необхідністьзастосування до позовних вимог ОСОБА_1 наслідків спливу позовної давності.

Однак зазначені відзиви не містять підписів заявника та отримані місцевим судом 03 травня 2023 року, тобто після ухвалення рішення суду від 26 квітня 2023 року.

Крім того, навіть за умови своєчасного подання відповідачами підписаної належним чином заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, вона не підлягала б застосуванню до спірних правовідносин, так як умовами договору позики від 27 січня 2015 року передбачено строк повного погашення боргу не пізніше 29 січня 2022 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у грудні 2022 року, тобто в межах трирічної позовної давності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Натомість, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, на які послався заявник у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, то оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин шостої-сьомої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи висновки Верховного Суду щодо задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю II групи та звільнений від сплати судового збору в цій справі на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 26 840 грн (13 420 грн х 200 %) підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах, а саме по 13 420 грн з кожного на користь держави.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року скасувати, а рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 26 квітня 2023 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь держави 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович