РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2024 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Порощука П.П.,

при секретарі судових засідань Маліщук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засідуанні в м.Жмеринка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смірнов Сергій Михайлович до Жмеринської міської ради Вінницької області про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності,

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смірнов С.М. звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що в квітні 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . За інформацією Жмеринського відокремленого підрозділу КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на зазначений житловий будинок за ОСОБА_1 не проводилась. Згідно матеріалів інвентаризаційної (реєстраційної) справи №105 право власності на вище зазначений об`єкт нерухомого майна, зареєстровано КП «ВООБТІ» за ОСОБА_3 . Відповідно до даних технічного паспорту вказаний житловий будинок 1960 року побудови та має один вхід. За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, - відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не містять інформації щодо зареєстрованого права власності на вищезазначений житловий будинок за будь-ким. Нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угода ніде не реєструвалася. Оскільки власник будинку ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то на момент його продажу в 2002 році будинок продавала його дружина ОСОБА_2 , яка бажала продати будинок, щоб будинок мав господаря, щоб за ним здійснювався догляд, щоб він не занепадав, при цьому обіцяла, що після оформлення спадкових прав після смерті чоловіка обов`язково буде укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 в квітні 2002 року передала ключі від будинку та вивезла з будинку власні речі, а також «переоформила» на ОСОБА_1 за погосподарськими книгами Коростівецької сільської ради. З часом ОСОБА_2 постійно просила позивача ще зачекати, оскільки не вистачало коштів на оформлення спадщини, пояснювала, кошти потрібні на навчання дітей, на те, що діти мають одружуватися, на власне лікування. Приблизно в 2015-2016 роках ОСОБА_2 померла і зв`язок з її рідними втратився. З 2002 року ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_4 почав проживати та зареєструвалися у будинку АДРЕСА_1 , з часом в їх родині народилися діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З 2002 року ОСОБА_1 відкрито володіє, користується та проживає в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Усі витрати по утриманню будинку та будівель, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , з 2002 року несе родина позивача, яка постійно робить поточні та капітальні ремонти за власні кошти та утримує будинок в порядку. Облаштували будинок новими дверима та вікнами, тощо. Ринкова вартість вказаного будинку становить 79460 грн. На день звернення до суду жодні спадкоємці або інші особи, в т.ч. представники органів влади та місцевого самоврядування, до позивача не зверталися, претензії щодо прав на спірний житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель і споруд. Зважаючи на викладене позивач вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою

Ухвалою від 06.03.2023 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

12.09.2023 року за ухвалою суду залучено співвідповідача у справі ОСОБА_7 для участі у розгляді зазначеної цивільної справи та зобов`язано сторону позивача надіслати на її адресу копію позовної заяви та надані до неї копії документів.

11.07.2024 року закрито підготовче підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті .

В судове засідання представник позивача адвокат Смірнов С.М. не з`явився, попередньо надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача Жмеринської міської ради Козаков Г. в судове засідання не з`явився, попередньо надав заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні справи поклався на розсуд суду.

В судове засідання співвідповідач ОСОБА_7 не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, до суду повернувся конверт з відміткою про причини повернення "Адресат відсутній за вказаною адресою", причини її неявки суду невідомі.

Згідно з положеннями ч.7 та 8 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, відповідач ОСОБА_7 вважається належним чином повідомленою про розгляд її справи судом, відзиву на позовну заяву не надіслала.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, в судовому засіданні встановлено наступне.

В квітні 2002 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою виданої Жмеринським відокремленим підрозділом КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 29.08.2022 року за № 113, реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не проводилась. Згідно матеріалів інвентаризаційної (реєстраційної) справи № 105 право власності на вище зазначений об`єкт нерухомого майна, зареєстровано КП «ВООБТІ» за ОСОБА_3 (а.с.13 т.1).

Відповідно до даних технічного паспорту житловий будинок АДРЕСА_1 1960 року побудови та має один вхід (ас.15-21 т.1).

Відповідно до Інформації №321121728 від 26.01.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, - відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не містять інформації щодо зареєстрованого права власності на вищезазначений житловий будинок за будь-ким (а.с.14 т.1).

Згідно до довідок Коростівецького старостинського округу №01-50-270 від 28.07.2022 та 01.08.2022 року зазначений житловий будинок згідно відомостей по господарської книги №2 особовий рахунок № НОМЕР_1 рахується за ОСОБА_1 , де він зареєстрований разом з дружиною ОСОБА_4 , дочкою ОСОБА_9 (а.с.10-11 т.1).

Відповідно до звіту СПД ОСОБА_10 ринкова вартість вказаного будинку становить 79460 грн.(а.с.22-26 т.1).

Згідно відомостей спадкової справи №25/1-261 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадкоємцем за законом після його смерті є його дружина ОСОБА_8 . До складу спадкового майна серед іншого входить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Дочка померлого ОСОБА_7 від спадщини відмовилась і на неї не претендувала. (а.с.47- 62 т.1).

За повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.83-84 т.1).

Відповідно до відомостей спадкової справи №6/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 , спадкоємцем після її смерті є дочка ОСОБА_7 . До складу спадкового майна житловий будинок по АДРЕСА_1 не входить (а.с.98-212 т.1).

Оцінивши вищевказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд, відповідно до вимог ст.ст.77,78,79, 80 ЦПК України, вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, отримані в порядку встановленому законом, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а в своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Цивільні відносини по даній справі виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 01.01.2004 року, а саме договір купівлі-продажу житлового будинку було укладено 14.11.20014 року, тому на дані правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р., який діяв на час укладення угоди), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст.227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).

Зобов`язання за договором купівлі-продажу житлового будинку сторонами були виконанні.

Проте, в порушення вищевказаних вимог оформлення обумовленого договору купівлі-продажу нерухомого майна в нотаріальному порядку не відбулося.

Зазначені правовідносини врегульовані ст.47 ЦК УРСР (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), із змісту якої слідує, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У відповідності до ч.2 ст.47 ЦК УРСР та п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Аналогічна норма наведена у ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. Якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним судом у постанові від 04.03.2019 року за наслідками розгляду справи № 665/2266/16-ц, однією з умов застосування ч.2 ст.220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч.2 ст.220 ЦК України.

Згідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В даному конкретному випадку виконання умов договору купівлі-продажу відбулося, але сам договір купівлі-продажу не був підписаний та посвідчений тому, що потрібно було підготувати певні документи (оформити перехід спадкових прав після смерті ОСОБА_3 на себе), а в подальшому продавець за сімейними обставинами та станом здоров`я не змогла швидко це здійснити, а приблизно у 2015-2016 роках померла, не встигнувши підписати та посвідчити договір купівлі-продажу, у зв`язку із смертю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 можливість посвідчення вищезазначеного правочину є втраченою безповоротно.

Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

З 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким ч.3 ст.640 ЦК викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з ч.2 ст.657 ЦК виключено слова «та державної реєстрації». З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься у рішенні Верховного Суду України у справі № 6-162цс12 від 30.01.2013 року, відповідно до якого вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України. Зазначена частина вказаної норми застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення не відповідала встановленим законом вимогам.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (підписана 04.11.1950 р., ратифікована Україною 17.07.1997 року) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року).

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи і інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що сторони фактично уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, виконали його умови, у зв`язку із чим є підстави для визнання за позивачем права власності на житловий будинок . За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Керуючись ст.ст.12, 81, 263-268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1 ,укладений в квітні 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 виконаним та дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за ДРФО НОМЕР_2 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що що складається з коридору 1-1, коридору 1-2, кухні 1-3, передпокію 1-4, кімнати 1-5, кімнати 1-6).

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Порощук П.П.