Дата документу 24.09.2024 Справа № 332/534/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/534/22 Головуючий у І інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/1560/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у подальшому змінив, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 03.09.2005 до теперішнього часу він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Під час шлюбу, у вересні 2010 року, подружжя придбало частку житлового будинку АДРЕСА_1 за спільні кошти в сумі 59625 грн, що було еквівалентно 7500 доларів США. Право власності було зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_2

01.02.2022 позивач дізнався, що насправді, був оформлений не договір купівлі-продажу, а договір дарування частки житлового будинку АДРЕСА_1 , 24.09.2010 посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г.

Доказами того, що між відповідачами відбувся договір купівлі-продажу є: розписка від 24.09.2010, складена ОСОБА_3 про те, що вона отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 59625 гривень, що еквівалентно сумі 7500 доларів США за подаровану частку будинку АДРЕСА_1 , яка була написана у присутності свідків. Також доказом укладання договору купівлі-продажу позивач вважає договір № 283 на обслуговування покупця нерухомості від 06.08.2010, укладений між підприємцем ОСОБА_4 , яка надавала ріелторські послуги, як виконавцем та ОСОБА_2 , як замовником. За умовами вказаного договору замовник доручив, а виконавець прийняв на себе надання посередницьких послуг з пошуку нерухомого майна, згідно з такими вимогами: частка будинку по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на означені обставини, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 21.03.2023, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати договір дарування частки житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 24.09.2010 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., зареєстрований в реєстрі за №4588, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , удаваним правочином.

- визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 24.09.2010 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 прийняла зазначене майно та сплатила за нього кошти в розмірі 59625 гривень, що було еквівалентно 7500 доларів США.

- визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2024 рокув задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду дійним її обставинам, просить рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, правильно встановивши вчинення удаваного правочину договору дарування, що насправді був договором купівлі-продажу, дійшов вірного висновку про наявність у позивача права власності на половину частини будинку, придбаної подружжям.

Проте, вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, суд першої інстанції не взяв до уваги доводів ОСОБА_1 про те, що він дізнався про укладення удаваного правочину тільки на початку лютого 2022 року після того, як дружина повідомила про намір розірвати шлюбні відносини та вказала на необхідність покинути будинок, оскільки він є її особистою приватною власністю.

До того, як ОСОБА_2 вирішила розірвати шлюб та вигнати його з дому, позивач не мав потреби для вивчення спірного договору, оскільки документи зберігались у дружини, а він був упевнений, що куплена в шлюбі частка будинку є їх спільною сумісною власністю.

Суд першої інстанції не взяв до уваги рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.05.2022 у справі № 337/831/22, ухваленим за результатом розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, з яким вона звернулась до суду 08.02.2022 та інформаційну довідку № 297745902 з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.02.2022.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Боярська В.Л. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, просила скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник ОСОБА_2 адвокат Греков Д.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні та залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід задовольнити з огляду на таке.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Дійшовши висновку про те, що удаваний правочин був вчинений ОСОБА_2 в період шлюбу між сторонами, то частка придбаного будинку АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а ОСОБА_1 має право на половину цього майна, суд першої інстанції помилково вважав, що позивач пропустив строк позовної давності за позовними вимогами про визнання права власності.

Так, суд першої інстанції встановив і не заперечували сторони, що з 03.09.2005 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Матеріалами справи підтверджено, що 06.08.2010 між ОСОБА_2 та ПП ОСОБА_4 укладено договір на обслуговування покупця нерухомості №283. Предметом договору було покладання замовника на виконавця посередницьких послуг по пошуку нерухомого майна, а саме: частини будинку по АДРЕСА_1 ( а.с. 14).

24.09.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір дарування частини житлового будинку, а саме: гр. ОСОБА_3 подарувала, а гр. ОСОБА_2 прийняла у дар частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 47,2 кв. м., з відповідними побутовими та господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м., кадастровий номер земельної ділянки; :02:025:0387 ( а.с. 149).

Відповідно до Розписки від 24.09.2010 гр. ОСОБА_3 отримала від гр. ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 59625 гривень 00 копійок, що еквівалентно 7500 доларів США за подаровану нею частину будинку по АДРЕСА_1 у присутності свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . В даній розписці наявні підписи ОСОБА_3 та свідків. ( а.с. 13).

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.01.2004 №2632535 та Свідоцтва про право власності на житло від 08.01.2004 квартира АДРЕСА_2 на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності належала ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних долях ( а.с. 88-89).

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 30.04.2010 року гр. ОСОБА_9 , яка діє за себе особисто та від імені гр. ОСОБА_7 передала у власність, а гр. ОСОБА_10 прийняв у власність в рівних частках кожний квартиру АДРЕСА_2 . Продаж квартири здійснюється за 50000 гривень 00 копійок. Розрахунки за вказану квартиру здійснені повністю ( а.с. 91-92).

Аналізуючи надані докази, суд першої інстанції, врахувавши наявність розписки про отримання коштів в сумі 56625 грн. ОСОБА_3 від ОСОБА_2 , яка не перебувала з нею в родинних відносинах, за укладення договору дарування частини будинку по АДРЕСА_1 (а.с.13), дійшов правильного висновку про те, що відповідачу уклали удаваний договір дарування, для приховання договору купівлі-продажу, який вони вчинили насправді, а правовідносини щодо цієї угоди повинні регулюються ст. 235 ЦК України за правилами договору купівлі-продажу.

Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого недійсним не вимагається.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідгно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Таким чином, оскільки удаваний договір був вчинений ОСОБА_2 в період шлюбу між сторонами, то 1/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, отже апелянт має право на половину цього майна.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню,

а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та

Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року).

Таким чином, всупереч вимогам процесуального закону суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог ОСОБА_1 стосовно того, що майно є спільною власністю подружжя, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та не звернув уваги на те, що строк позовної давності не може бути пропущений у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом до розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в частині неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, у зв`язку з чим, її слід задовольнити, рішення рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2024 року на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог і вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 має право на відшкодування йому витрат зі сплати судового зборуза подання позовної заяви в розмірі 2079,90 грн, сплачених за квитанцією № 36993330 від 07.02.2022 (а.с. 1 т. 1) та за подання апеляційної скарги в розмірі 4853 грн, сплачених за квитанцією № 305418 від 24.07.2024 (а.с. 47 т. 2) що разом складає 6932,90 грн, які слід стягнути з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2024 року скасувати. Прийняти у цій справі нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності задовольнити.

Визнати договір дарування частки житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 24 вересня 2010 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 4588, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , удаваним правочином.

Визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 24 вересня 2010 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 прийняла зазначене майно та сплатила за нього кошти в розмірі 59625 гривень, що було еквівалентно 7500 доларів США.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 ».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 3466 (три тисячі чотириста шістдесят шість) гривень 45 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 3466 (три тисячі чотириста шістдесят шість) гривень 45 копійок.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: