Справа №751/2786/24
Провадження №2/751/996/24
10 червня 2024 року місто Чернігів
Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.
при секретарі Курач В.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними в справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
В С Т А Н О В И В :
25.03.2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Прокоф`єв Б.І. звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради в якій просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати: з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянином Канади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; інформацію про зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування вказаної квартири від 05.10.2012 року, зареєстрованим в реєстрі за №2319, в якій крім неї зареєстровані: ОСОБА_5 (чоловік позивача) та відповідач - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою №1189 від 28.02.2024 року.
Зазначає, що з 27.02.2014 року по 07.12.2021 року у вказаній квартирі був зареєстрований ОСОБА_3 , який є батьком відповідача по справі.
Посилається, що в свій час позивач товаришувала з ОСОБА_3 і на прохання останнього, зареєструвала його у своїй квартирі. Реєстрація ОСОБА_3 була необхідна для наявності в нього офіційної реєстрації та права проживання на території України.
Стверджує, що в 2019 році у ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_2 , якого автоматично зареєстровано разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди власника квартири. Проте, фактично, ні ОСОБА_3 , ні його син, який є відповідачем по справі, ніколи не проживали у спірній квартирі, особистих речей та майна ніколи не було, що підтверджується Актом про не проживання за місцем реєстрації від 01.03.2024 року та можуть підтвердити свідки.
Вказує, що відповідач проживає за кордоном, разом зі своїми батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , який знявся з реєстрації в спірнй квартирі ще 07.12.2021 року. Проте, відповідач є малолітньою дитиною, яка в силу ст.29 ЦК України та ч.3 ст.5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання» має бути зареєстрована разом з одним із батьків, але фактично залишився бути зареєстрованим сам у квартирі, в якій ніколи не проживав та будь-яких прав на користування нею не має. При цьому, мати відповідача - ОСОБА_6 , має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Жодних контактів позивач ні з відповідачем, ні з його батьком чи матір`ю не підтримує, оскільки вони проживають за кордоном.
Звертає увагу суду, що відповідач не був та не є на даний час членом сім`ї позивача, а його реєстрація створює ряд перешкод у користуванні, розпорядженні та володінні, в тому числі, і в реалізації прав позивача як власника майна та можливої реалізації свого права на розпорядження даним майном.
Крім того, позивачу нараховують додатково комунальні послуги, які залежать від кількості зареєстрованих в квартирі осіб, тоді як відповідач (його законні представники) не сплачує та не відшкодовує вартість комунальних послуг.
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.04.2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України: громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; громадянином Канади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Витребувано з Управління «Центру надання адміністративних послуг», виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області інформацію щодо місця реєстрації громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
На виконання ухвали суду від 01.04.2024 року з головного центру спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 08.05.2024 року, 13.05.2024 року (паперова копія еклектронного документу) надійшла інформація про перетин державного кордону України: громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; громадянином Канади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та з Управління «Центру надання адміністративних послуг», виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області 13.05.2024 року інформація про місце реєстрації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Сторони в судове засідання не викликались. Відповідач, законним представником якого є ОСОБА_3 відзив на позов не надіслав, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, з дотриманням вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч.ч.11, 12 ст. 128 та ч. 4, 10 ст. 130 ЦПК України та через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Більш того, Великою Палатою Верховного Суду України у своїй постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, зроблено висновок, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення відповідної особи належним.
10.06.2024 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ч. 4 ст. 223, ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Судом встановлено, що згідно Договору дарування від 05.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Борисовою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2319, ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири, яка має 67,6 кв.м. загальної площі, з яких 39,9 кв.м. житлової площі, що знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с.7-8)
Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, реєстраційний №20527360, що підтверджується витягом про Державну реєстрацію прав №35952996 від 23.10.2012 року, виданого КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради. (а.с.8 на звороті)
Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №1189 від 28.02.2024 року про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, станом на 27.02.2024 року в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є відповідачем по справі. (а.с.9)
Як вбачається з свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія НОМЕР_1 , виданого Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 27.02.2019 року, відповідач, є сином громадянина Канади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с. 11)
З довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №1189 від 28.02.2024 року, вбачається, що батько відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований у квартирі позивача з 27.02.2014 року по 07.12.2021 року (а.с.9), а мати відповідача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Управління «Центру надання адміністративних послуг», виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області №06-10/1068 від 02.05.2024 року. (а.с. 30)
Згідно інформації головного центру спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 08.05.2024 року та від 13.05.2024 року громадяни України: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перетнули державний кордон України 29.01.2022 року (07:43, 07:44), пункт пропуску: Бориспіль-D, напрямок: Виїзд, характеристика ТЗ: Київ-Дубай, щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України, з громадянином Канади ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 08.11.2017 по 03.05.2024 (станом на 15:40, теперішній час) в Базі даних не виявлено. (а.с.26-27,28) Інформації про повернення на територію України громадян України: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не надано.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Частина 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються статтями 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України у разі користування майном (житлом) власника.
Виходячи з положень ст. 150 ЖК України та ст. 383 ЦК України власник житла має право використовувати його для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки.
Згідно ст. 72 ЖК, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як вбачається з Акту про непроживання за місцем реєстрації від 01.03.2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживає з 27.02.2014 року. (а.с. 10)
Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами.
Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.
Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).
Верховний Суд при розгляді справи у подібних правовідносинах у постанові від 29.07.2020 року у справі № 345/1241/19 зробив висновок, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм правом.
Відповідно до п. 12 ст. ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою для зняття цієї особи з реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із зазначених правових норм, що регулюють дані спірні правовідносини, фактичних обставин справи, суд вважає доведеними обставини викладені у позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не є членом сім`ї власника житла, ніколи не проживав в спірному житловому приміщенні, його законний представник (батько) знятий з реєстрації в спірній квартирі, мати зареєстрована за іншою адресою, беручи до уваги те, що відповідач разом з матір`ю вибув з території України, а тому, з метою захисту права власності позивача та усунення їй перешкод у здійсненні права власності, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача.
У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір, але за відсутності даної вимоги, враховуючи вік відповідача, який не набув цивільної дієздатності, судовий збір необхідно залишити за позивачем.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 223, 247, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте Новозаводським районним судом міста Чернігова за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомо),
Законний представник неповнолітнього відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомо).
Повний текст судового рішення складено 10.06.2024 року.
Головуючий - суддя О. Г. Деркач