Справа №443/1546/24
Провадження №2/443/686/24
РІШЕННЯ

іменем України

28 жовтня 2024 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Лешеги В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лешега Володимир Володимирович звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, у якому із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить: встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із своїм чоловіком - ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останнього, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , до якого входять житловий будинок під літерою «А-1» загальною площею 37,9 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м, огорожа № 1.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до виписки з погосподарської книги №8 за 1986-1990 роки Бортниківської сільської ради Жидачівського району, станом на 30.06.1990 року по АДРЕСА_1 , яке відносилося до суспільної групи «робітничий двір», були зареєстровані та проживали ОСОБА_5 - голова домогосподарства та її син - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки - ОСОБА_4 , який був зареєстрований по АДРЕСА_1 , де проживав із своєю матір`ю - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки на момент смерті ОСОБА_5 її син - ОСОБА_4 був зареєстрований та постійно проживав разом із своєю матір`ю на момент смерті останньої, то фактично він прийняв спадщину після її смерті. вступивши в управління та володіння спадковим майном, однак юридично своїх спадкових прав він не оформив. Також, зазначає, що після реєстрації шлюбу між позивачкою та ОСОБА_4 , останні проживали у АДРЕСА_1 до 2010 року, після чого переїхали проживати у с.Молодинче, де вони проживали до смерті чоловіка позивачки. Вважає, що оскільки позивачка на момент смерті свого чоловіка постійно проживала із своїм чоловіком на час відкриття спадщини, не заявляла про відмову від спадщини, то на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, вважається такою, що її прийняла, проте юридично своїх прав вона не оформила.

У квітні 2024 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, однак постановою державного нотаріуса від 19.04.2024 року позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки остання пропустила піврічний термін на подання заяви після смерті чоловіка, а також відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 30.08.2024 року позовну заяву залишено без руху.

02.09.2024 року представником позивача - адвокатом Лешегою В.В. подано заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.09.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 04.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, а також в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача в строк до 25 жовтня 2024 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області інформацію про те, чи заводились спадкові справи після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 та після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , і якщо так, то надати спадкові справи або належним чином завірені копії таких для дослідження в судовому засіданні.

18.10.2024 року державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори Матусеком В.В. листом-відповіддю повідомлено, що після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 в Жидачівській державній нотаріальній конторі Львівської області спадкові справи не заводилися.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просили позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, подала заяву, згідно якої просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги визнає та просить задоволити. З наслідками про визнання позову ознайомлена.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала заяву, згідно якої просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги визнає та просить задоволити. З наслідками про визнання позову ознайомлена.

Заслухавши вступне слово позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено такі обставини.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133,135 Сімейного кодексу України №3 від 20.06.2024 року, сформованого на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.7).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 08.03.1975 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Як видно із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.15).

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.16).

Відповідно до копії паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання зареєстрована у АДРЕСА_2 , з 04.10.2021 року (а.с.6 на звороті).

Як вбачається з витягу з погосподарської книги №343 від 22.08.2024 року згідно запису господарської книги №8 за 1986-1990 р.р. Бортниківської сільської ради Жидачівського району Львівської області станом на 30.06.1990 року по АДРЕСА_3 дійсно рахувалося домогосподарство, в якому були зареєстровані і проживали: голова домогосподарства - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 Двір - «робітничий» (а.с.13).

Відповідно до довідки Ходорівської міської ради №194 від 25.04.2024 року, вулиця Пушкіна в с.Букавина ухвалою ХІІ сесії від 27.02.1993 року Бортниківської сільської ради перейменовано на вулицю Січових Стрільців (а.с.14).

Згідно довідки Стрийського МБТІ №1260 від 29.05.2024 року, житловий будинок, господарські будівлі та споруди в АДРЕСА_1 , станом на 22.05.2024 року має наступні характеристики: рік побудови - 1952 рік, загальна площа - 37,9 кв.м, житлова площа - 28,6 кв.м., огорожа - металева сітка.

Згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності станом на 31.12.2012 року на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано (а.с.17).

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок, який ввиготовлений на замовлення ОСОБА_1 , то такий розташований АДРЕСА_1 , станом на 22.05.2024 року має наступні характеристики: будинок під літерою «А-1» загальною площею 37,9 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м, огорожа № 1 (а.с.18-20).

Відповідно до ч. 4 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими внесеними змінами та доповненнями).

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 19851988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Також, відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Тобто судам для правильного вирішення спору по суті необхідно з`ясувати, чи не втратили право на свою частку в майні колгоспного двору його члени, а цьому повинне передувати з`ясування обставин належності майна до суспільної групи господарств - колгоспний двір. При вирішенні судами спору про право власності на майно колишнього колгоспного двору застосування норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

(Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15).

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи та письмовими доказами, які зазначені вище встановлено, що спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 , після 15.04.1991 року дійсно належав ОСОБА_5 на праві власності, як голові суспільної групи «робітничий двір».

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим повторно Жидачівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20.06.2024 року (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входило право на житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Ходорівської міської ради №341 від 22.08.2024 року, ОСОБА_5 дійсно була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_3 . У виконкомі Бортниківської сільської ради заповіту від ОСОБА_5 не посвідчувалось. До дня смерті та на день смерті ОСОБА_5 разом із нею по АДРЕСА_3 був зареєстрований і проживав син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11).

Оскільки ОСОБА_5 , на випадок своєї смерті, заповіту не залишала, то спадкування відбулося за законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом.

Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що крім ОСОБА_4 інших спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 не було.

ОСОБА_4 , спадщину за законом після смерті своєї матері - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично прийняв, оскільки вступив в управління і володіння спадковим майном (ст.549 ЦК УРСР 1963 року), однак юридично своїх спадкових прав не оформив, що підтверджується, зокрема листом-відповіддю державного нотаріуса Жидачівської державної нотаріальної контори Матусека В.В., відповідно до якого вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 не заводилася (а.с.71).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 , виданим повторно Жидачівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 09.08.2024 року (а.с.99).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшло право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , який він фактично успадкував після смерті своє матері, однак юридично не оформив своїх спадкових прав.

Згідно довідки Ходорівської міської ради №342 від 22.08.2024 року, ОСОБА_4 дійсно був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 до дня своєї смерті яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . У виконкомі Бортниківської сільської ради заповіту від ОСОБА_5 не посвідчувалось (а.с.12).

ОСОБА_11 , на випадок своєї смерті, заповіту не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Судом також встановлено, що, спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , крім позивачки, були також дочки померлого - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 не прийняли та на неї не претендують, що підтверджується також поданою ними письмовими заявами (а.с.47, 53, 67, 72).

Вказане також підтверджується листом-відповіддю державного нотаріуса Жидачівської державної нотаріальної контори Матусека В.В., відповідно до якого вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 не заводилася (а.с.71).

Свідок ОСОБА_12 в судому засіданні дала покази про те, що являється сусідкою позивачки. ОСОБА_1 проживала разом із чоловіком - ОСОБА_4 у селі Буковина. В подальшому вона переїхала проживати до с.Молодинче. Після того, як її чоловік захворів, вона забрала його в с.Молодинче, де доглядала за ним.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні дала покази про те, що ОСОБА_1 проживала разом із чоловіком - ОСОБА_4 у селі Буковина. ОСОБА_1 переїхала в с.Молодинче, оскільки її батьки померли. Після того як чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 захворів, вона забрала його до себе в с.Молодинче, де доглядала за ним, займалася його похованням.

Таким чином, ОСОБА_1 , спадщину за законом після смерті свого чоловіка - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 фактично прийняла, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час смерті останнього, однак юридично своїх спадкових прав не оформила.

З метою оформлення права власності на спадкове майно, позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадкове майно.

Однак, постановою державного постановою державного нотаріуса Жидачівської ДНК Матусека В.В. №195/02-31 від 19.04.2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що вона пропустила піврічний термін з дня смерті спадкодавця, із заявою про прийняття спадщини в Жидачівську ДНК вчасно не звернулася, а також відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.21).

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У п.п. 2,23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Метою встановлення факту спільного проживання позивачки зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Одночасно суд бере до уваги і той факт, що позивачка позбавлена можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як встановлення у судовому порядку факту постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті.

Таким чином, суд приходить до переконання, що здобутими під час судового розгляду письмовими доказами та показами свідків, достатньо стверджується той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживала разом із спадкодавцем- ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останнього, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому позов у цій частині є підставним та підлягає до задоволення.

Крім того, частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст.3 Закону України від 1липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Одночасно, згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом щодо нерухомого майна - житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у нього правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на вказане вище нерухоме майно, що належало померлому (спадкове майно), перешкоджає їй в реалізації спадкових прав, зокрема оформленню спадщини нотаріусом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, оскільки позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, вимога позивача про визнання за нею права власності на спадкове майно за законом підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із своїм чоловіком - ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останнього, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , до якого входять житловий будинок під літерою «А-1» загальною площею 37,9 кв. м, житловою площею 28,6 кв. м, огорожа № 1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08 листопада 2024 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка