Номер справи 237/4108/24
Номер провадження 2/237/881/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

25.10.24

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Ліпчанського С.М.,

при секретарі Бахтіяровій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Мар`їнської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про розірвання шлюбу, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ :

На розгляд суду пред`явлено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Мар`їнської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про розірвання шлюбу, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають з 02 лютого 2022 року в зареєстрованому шлюбі, є батьками малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До створення сім`ї ОСОБА_2 взагалі не була готова, фактично одруження сторін мало місце з причини незапланованої вагітності відповідачки.

Шлюбно-сімейні відносини сторін не склалися, погляди подружжя стосовно ведення побуту, саморозвитку видалися кардинально протилежними.

Після народження дитини стало зрозумілим, що ОСОБА_2 не готова до материнства. Увагу, турботу, піклування про новонародженого сина в достатньому обсязі взагалі не проявила.

В березні 2023 року шлюбні відносини сторін припинено, фактично за одноосібним рішенням ОСОБА_2 сторони розійшлися, почали мешкати окремо.

Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився проживати з батьком ОСОБА_1 , який належним чином організував життя, створивши всі необхідні чинники для планового і гармонійного розвитку сина.

В свою чергу, відповідачка ОСОБА_2 , розставивши пріоритети між родиною, малолітнім сином та особистим життям, побудовою своєї робочої кар`єри зробила вибір на користь власної самореалізації, пояснюючи свою позицію, що молода для материнства та погодилася народити дитину лише за наполяганням позивача.

З зазначеного часу (березень 2023 року) шлюбні відносини подружжя фактично припинено, сім`я остаточно розпалася, сумісне господарство не ведеться, відсутній єдиний бюджет.

Подальше сумісне проживання, збереження шлюбу неможливі з причини того, що це суперечило б інтересам сторін, оскільки у сторін відсутнє обоюдне бажання зберегти сім`ю.

За таких обставин, ОСОБА_1 ініціює шлюборозлучний процес.

Одночасно підлягає вирішенню і питання про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, ОСОБА_2 повністю самоусунулася із життя малолітнього сина, матеріально дитину не забезпечує, не цікавиться станом здоров`я, розвитком хлопчика, жодної участі у формуванні особистості дитини не приймає.

Слід відмітити, що жодних перешкод в особистих зустрічах матері до дитини позивач ОСОБА_1 ніколи не чинив.

ОСОБА_1 є відповідальним батьком,повністю самостійно забезпечує фізичне і духове виховання малолітнього сина, створює стабільні та гармонійні умови для життя і розвитку дитини.

ОСОБА_2 матеріальної та моральної допомоги малолітньому сину не надає.

Позивач, розуміючи, що відновлення шлюбних стосунків з відповідачем неможливо, єдиної родини більше не існує, намагається огородити малолітнього сина від стресу, мінімізувати негативний вплив розлучення на ментальне здоров`я дитини.

Після консультацій зі спеціалістами органу опіки та піклування,отриманих правових роз`яснень від юристів ОСОБА_1 прийнято рішення врегулювати питання про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним як батьком. При цьому, такий позов направлений, в першу чергу, на захист прав та інтересів малолітньої дитини.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у встановлений законодавством строк та порядок надав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановлений законодавством строк та порядок.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини спірних відносин сторін, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до таких висновків.

Позовна заява ОСОБА_1 в частині вимог про розірвання шлюбу є підставною та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Стаття 105 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що 02.02.2022 року укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Індустріально-Немишлянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків).

Сторони є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , видане 26.07.2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ м. Івано-Франківськ).

Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 ст. 115 СК України передбачено, що документ, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Судом при розгляді справи встановлено, що розлад подружніх відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 носить стійкий характер, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а відтак, позовні вимоги по розірвання шлюбу слід задовольнити.

Розглядаючи позовні вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем ОСОБА_1 малолітньої дитини суд виходить з наступного.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

В постанові Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 363/214/17-ц викладено правовий висновок, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Наведеними у позовній заяві ОСОБА_1 обставинами підтверджується, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування малолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька.

Встановлення факту перебування малолітньої дитини на одноосібному утриманні ОСОБА_1 необхідно з метою захисту прав та інтересів позивача як батька, дозволить самостійно вирішувати ряд важливих питань, у тому числі, реєстрація / зняття з реєстрації місця проживання дитини, влаштування до навчальних / виховних закладів, переміщення за кордон разом з малолітнім сином без нотаріальної згоди матері тощо.

Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.

Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 , 19.07.2022р. проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 , який створив всі умови для проживання сина, здійснює опіку над ним, доглядає та піклується про стан здоров`я, самостійно утримує, аліменти з матері не стягнуто, дитина проживає окремо від матері.

Суд, на підставі вищевикладеного, враховуючи встановлені обставини та зважаючи на те, що від встановлення факту самостійного виховання дитини до 18 років позивачем залежить виникнення немайнових, особистих прав, як особи, яка самостійно виховує дитину до 18 років приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. 7, ч. 8, ч. 9 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

В статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За дійсних обставин даної справи слідує, що після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин сторін малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився проживати з батьком.

Піклуючись про стан здоров`я дитини позивачем ОСОБА_1 укладено декларацію з лікарем на отримання медичної допомоги малолітньою дитиною (згідно наказу МОЗ № 504 від 19.03.2018р. Про затвердження порядку надання первинної медичної допомоги).

Позивачем створено належні умови проживання малолітнього сина, житло забезпечено усіма комунальними зручностями, санітарно-гігієнічні умови в ньому відповідають нормам, зроблено якісний ремонт, мається необхідна побутова техніка, а найголовніше для малолітньої дитини відведено окрему кімнату, в якій в наявності спальне місце, спорт-куточок відповідно до віку дитину, в достатній кількості розважально-пізнавальні іграшки для дитини.

З березня 2023 року ОСОБА_2 мешкає окремо, особисті речі відповідачки в житловому приміщенні за місцем проживання позивача з дитиною - відсутні. Відповідач прийняла остаточне рішення залишити сім`ю, влаштовує своє особисте життя.

Дані, що вказують на протилежне відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Так, після розпаду сім`ї, припинення спільного проживання сторін як подружжя, саме позивач ОСОБА_1 забезпечив існування всіх необхідних чинників, що сприяють фізичному і духовному розвитку сина, забезпечив стабільні та гармонійні умови для життя дитини.

Відповідно до статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Для надання оцінки доцільності визначення місця мешкання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 . - суду подаються докази майнового стану позивача.

Так, ОСОБА_1 перебуває у цивільно-господарських відносинах, надає оплатні послуги, має стабільний щомісячний дохід, при цьому віддалений (дистанційний) формат роботи дозволяє позивачу забезпечувати належний догляд, піклування за сином.

За місцем проживання ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони, порядний, відповідальний, скарг та нарікань про порушення громадського порядку не має.

Аліменти ОСОБА_2 добровільно не сплачує, в примусовому порядку стягувати аліменти позивач не має намір, бо вважає цей вчинок негідний справжнього чоловіка. Рівень отримуваного доходу позивача повністю забезпечує матеріальні потреби малолітнього сина.

ОСОБА_1 як батько усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування дитини, створення для сина належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, розумового розвитку.

У відповідності з ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. № 789-ХІІ) та ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України - усі дії щодо регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини.

В постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року у справі № 377/128/18 наведено правовий висновок, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення; до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України» - суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

В рішенні Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Тобто, при визначенні місця проживання дитини суду слід встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору для врахування насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суд першочергово має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Так, зі спірної ситуації сторін по даній справі слідує, що на теперішній час ОСОБА_2 повністю самоусунулася з життя малолітньої дитини, поважні причини ухилення від виконання батьківських відносин відсутні.

Позивач має постійне місце проживання, доглядає сина, утримує дитину матеріально, аморальний спосіб життя не веде, до кримінальної відповідальності не притягувався, у розшуку не перебуває.

Заперечень проти визначення місця проживання дитини з батьком відповідачка ОСОБА_2 не висловила.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 02.02.2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним; возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього; характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом; хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При цьому, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

В контексті вказаного, слід зазначити, що визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , 2022 року народження разом з батьком ОСОБА_1 не унеможливлює, не обмежує, не порушує прав ОСОБА_2 на зміну своєї поведінки, ставлення до дитини, на прояв в подальшому майбутньому бажання піклуватися / опікуватися малолітнім сином, вирішився це питання додатково в спосіб звернення або до органу опіки та піклування або до суду із заявою про встановлення режиму спілкування, або зміну місця проживання дитини.

Сумуючи вищенаведенена підставі викладених в позові доводів, які підтверджені належними, достатніми доказами, з огляду викладених норм національного та міжнародного законодавства, з урахуванням сталої судової практики, об`єктивно слідує висновок, що ОСОБА_1 виконав обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з позивачем як батьком, що відповідатиме найкращим інтересам дитини.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 7, 110, 157, 160, 161 СК України, ст. ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст. ст. 3, 76, 79, 80, 175, 184 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Мар`їнської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про розірвання шлюбу, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця проживання дитини задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований 02.02.2022 року Індустріально-Немишлянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Харків, актовий запис за № 82.

Встановити факт самостійного утримання та виховання ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.М. Ліпчанський