ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 727/11088/23

провадження № 61-8239св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Куніцина Ірини Євгенівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 березня 2024 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2024 року у складі судді Слободян Г. М. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 травня 2024 року у складі колегії суддів: Височансьої Н. К., Лисака І. Н., Перепелюк І.

Короткий зміст позовних вимог

1. У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Куніцина І. Є., про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

2. Позов обґрунтовано тим, що він був власником 1/2 частини квартири в АДРЕСА_1 .

3. Наприкінці січня 2021 року ОСОБА_3 прийшов до нього додому за адресою: АДРЕСА_1 і повідомив його синові ОСОБА_4 та дружині ОСОБА_5 про те, що 30 травня 2014 року він видав на його ім`я довіреність, відповідно до якої подарував 1/2 частини квартири незнайомій особі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. При цьому ОСОБА_3 вказав, що зможе повернути назад у його власність частину цієї квартири, якщо він або хтось з членів сім`ї повернуть йому 6 500 доларів США, які він нібито у відповідача позичив.

5. Позивач вказував, що в період часу з 2013 року по 2018 рік він вів асоціальний спосіб життя - зловживав спиртними напоями, вчиняв у членів сім`ї незначні крадіжки грошових коштів, виносив і продавав речі з дому для придбання спиртного.

6. Зазначав, що не пам`ятає, чи підписував довіреність від 30 травня 2014 року, відповідно до якої уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися належним йому майном, так само як і не пам`ятає, що був у приміщенні приватного нотаріуса Куніциної І. С.

7. До зустрічі із ОСОБА_3 в січні 2021 року не знав про існування довіреності і вчинення на її підставі нотаріальних дій щодо відчуження свого нерухомого майна. Натомість, дізнавшись про існування довіреності 21 січня 2021 року він звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Прошиної М. В. із заявою про скасування довіреності, що була посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І. Є. 30 травня 2014 року за реєстровим № 5259 (бланк НАА 075594) та на підставі цієї заяви довіреність від 30 травня 2014 року була скасована і внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру довіреностей.

8. Стверджував, що жодних грошей від ОСОБА_3 , які могли бути предметом позики, про яку останній зазначав в розмові, не отримував, так як він багато років проживає в спірній квартирі разом із своєю сім`єю, у якій зареєстрований.

9. Спірна квартира є його єдиним житлом, він з членами сім`ї її утримують, сплачують комунальні послуги, в квартирі був зроблений ремонт, а теперішнього власника квартири - ОСОБА_2 він ніколи не бачив, з ним не знайомий, в спірній квартирі останній ніколи не проживав, комунальні послуги за неї не платив та ніколи до нього не звертався.

10. Бажання дарувати ОСОБА_2 своє єдине житло у нього не було. При цьому звертав увагу на те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за шахрайство і інші злочини, пов`язанні із привласненням чужих документів і підробкою документів, та вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі № 727/9562/18 його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, та засуджено.

11. Ухвалою Шевченківського районного суду від 17 січня 2021 року по цій справі було задоволено клопотання ОСОБА_3 про звільнення від кримінальної відповідальності в частині обвинувачення за частиною третьою статті 357, частиною третьою статті 358 та частиною четвертою статті 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження в цій частині обвинувачення. Тобто його було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з нереабілітуючою обставиною, а також у зв`язку з тим, що він не заперечував своєї вини у вчиненні вище наведених кримінальних правопорушень.

12. За з`ясованих обставин обдарований ОСОБА_2 є племінником ОСОБА_3 .

13. Таким чином, ОСОБА_3 , шахрайським чином укладаючи від його імені договір дарування 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 із своїм племінником ОСОБА_2 , діяв не в його інтересах, а у власних, оскільки за словами ОСОБА_3 оспорювана частина квартири насправді належить йому, а не ОСОБА_2 , на якого вона просто зареєстрована.

14. Вважав, що дії ОСОБА_3 суперечать положенням частини третьої статті 238 ЦК України, а також вчинені за зловмисною домовленістю з ОСОБА_2 , що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України.

15. Стверджував, що приватним нотаріусом Куніциною І. Є. не було дотримано вимог Закону України «Про нотаріат», оскільки в довіреності, виданої від його імені, було зазначено те, що ОСОБА_3 був уповноважений на підписання договору дарування квартири (частки) АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_6 . Однак, відповідно до договору дарування частки квартири від 02 червня 2014 року ОСОБА_3 подарував частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 .

16. Тобто приватний нотаріус не перевірила повноважень ОСОБА_3 та фактично посвідчила договір дарування з іншою особою.

17. Враховуючи викладене просив суд визнати договір дарування 1/2 частини квартири недійсним та витребувати у ОСОБА_2 у свою власність 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30.2 кв. м, житловою площею 16.7 кв. м.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

18. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 березня 2024 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 27 березня 2024 року, позов задоволено.

19. Визнано недійсним договір дарування частки квартири, посвідченого 02 червня 2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І. Є.

20. Витребувано у ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 .

21. Здійснено розподіл судових витрат.

22. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги у справі є обґрунтованими, оскільки оспорюваний правочин було укладено за зловмисною домовленістю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , які є близькими родичами. Вказаний договір було укладено в інтересах саме представника за довіреністю - ОСОБА_3 , який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч волі ОСОБА_1 та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для довірителя у вигляді позбавлення останнього права власності на майно.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

23. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

24. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про витребування частки спірної квартири скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

25. Змінено розподіл судових витрат. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

26. Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 березня 2024 року, яким стягнено солідарно з відповідачів на користь позивача витрати правничої допомоги в розмірі 20 000 грн, скасовано.

27. Стягнено з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 5 000, 00 грн з кожного.

28. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду щодо наявності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

29. Разом із тим, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги про витребування майна. Так, місцевий суд не врахував, що набувач ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, оскільки між ним та ОСОБА_3 мала місце зловмисна домовленість, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України.

30. Скасовуючи додаткове рішення місцевого суду та задовольняючи частково заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходив із того, що місцевий суд помилково стягнув на користь позивача з відповідачів витрати на правову допомогу в солідарному порядку. Крім того, оскільки позов задоволено частково, тому підлягає зменшенню розмір витрат на правову допомогу відповідно до статті 141 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

31. У червні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 .

32. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

33. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

34. У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.

35. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

36. Також підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме: необґрунтоване відхилення клопотання про застосування позовної давності (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

37. Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Отже, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

38. Заявник вказує, що позивач схвалив договір дарування, що підтверджується його заявою від 15 липня 2014 року. Дана заява не оскаржувалась та не визнавалась судом недійсною.

39. Крім того, вказаною заявою підтверджується, що позивач станом на 15 липня 2014 року достеменно знав про укладення оспорюваного правочину. Таким чином, звертаючись із позовом у жовтні 2023 року позивач пропустив строк позовної давності.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

40. У липні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 від представника позивача, у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

41. 12 травня 1993 року ОСОБА_1 і ОСОБА_7 успадкували після смерті ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_4 , яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 29.5 кв. м, у тому числі жилою площею 16.7 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (т. 1, а. с. 47).

42. Згідно з довіреністю від 30 травня 2014 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_9 та/або ОСОБА_3 бути його представником, в тому числі з питань розпорядження (продажу, обміну, здачі в оренду (найм)) від його імені належного йому нерухомого майна за ціну та на умовах їм відомих та реєстрації права власності нерухомого майна, укласти та підписати договір дарування квартири (її частки) АДРЕСА_6 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 18-19).

43. Згідно договору дарування частки квартири від 02 червня 2014 року, зареєстрованому в реєстрі за № 5380, вбачається, що ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 1/2 (одну другу) ідеальної частки квартири АДРЕСА_4 (сорок шість), яка складається з однієї жилої кімнати загальною площею 29.5 кв. м, у тому числі житловою площею 16.7 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта 01. Даний договір підписаний: дарувальником ОСОБА_3 за довіреністю від імені ОСОБА_1 , обдарований ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 20-21).

44. На підставі вказаного договору дарування від 02 червня 2014 року внесено відомості про реєстрацію майна за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і ОСОБА_2 являється власником 1/2 частини квартири, квартира АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 48).

45. На підставі заяви ОСОБА_1 від 21 січня 2021 року до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Прошиної М. В. довіреність від 30 травня 2014 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І. Є. за реєстровим № 5259 на ім`я ОСОБА_3 , була скасована, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру довіреностей (т. 1, а. с. 22, 23).

46. З довідок про склад сім`ї, виданих ЖБК № 16 від 01 червня 2014 року, 26 липня 2018 року, 09 липня 2021 року, 10 жовтня 2023 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: власник ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_10 (т. 1, а. с. 11, 12, 16, 17).

47. З витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 11 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 починаючи з 27 жовтня 1989 року (т. 1, а. с. 46).

48. Згідно заяви ОСОБА_1 від 15 липня 2014 року до «Компетентних органів, за належністю», вбачається, що ОСОБА_1 повідомляє, що схвалює договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , який укладений 02 червня 2014 року від його імені його представником ОСОБА_3 . Вказано, що волевиявлення ОСОБА_1 як учасника правочину, тобто дарувальника вказаної квартири, є та було вільним і відповідає та відповідало його внутрішній волі. Будь-яких претензій до представника за довіреністю ОСОБА_3 не має і не буде мати. Цю заяву надано ним без насильства і погроз при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно та без будь-якого примусу як фізичного, так і морального. Текст цієї заяви ним прочитаний, її зміст зрозумілий і відповідає його волі. Зазначену заяву було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Куніциною І. С. Особу ОСОБА_1 встановлено, її дієздатність перевірено. В цій заяві є примітка: «Факти, викладені в цій заяві, нотаріусом не перевірялися» (т. 1, а. с. 104).

49. З виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 202 від 15 лютого 2021 року, виданої Обласним комунальним некомерційним підприємством «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» Чернівецької обласної ради вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово, починаючи з 24 червня 2005 року перебував на стаціонарному лікуванні з розладами психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю (т. 1, а. с. 139).

50. З відповіді Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» Чернівецької обласної державної адміністрації №586 від 15 лютого 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в ЧОПЛ шість разів, а саме: з 26 грудня 2015 року по 14 січня 2016 року, з 27 серпня 2016 року по 14 вересня 2016 року, з 05 листопада 2016 року по 14 листопада 2016 року, з 22 листопада 2017 року по 29 листопада 2017 року, з 19 січня 2018 року по 20 березня 2018 року, з 18 квітня 2018 року по 27 травня 2018 року. Діагноз: Стан відміни з судомами внаслідок вживання алкоголю (т. 1, а. с. 140).

51. Також вказане підтверджується виписними епікризами із медичної карти стаціонарного хворого та виписками із медичної карти хворого ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 141, 142, 143, 144, 145, 146).

52. Відповідно до Повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей щодо довіреностей, виданих від ОСОБА_2 , встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово видавав довіреність на представлення своїх інтересів, управління та розпорядження своїм майном ОСОБА_3 : запис № 1 - довіреність від 02 жовтня 2013 року терміном дії до 02 жовтня 2023 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 10056, запис № 5 - довіреність від 25 березня 2016 року терміном дії до 25 березня 2019 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 2318, запис № 6.1 - довіреність видана у порядку передоручення від 12 червня 2017 року терміном дії до 12 червня 2027 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 3193, запис № 6.2 - довіреність видана у порядку передоручення від 12 червня 2017 року терміном дії до 12 червня 2027 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 3193, запис № 11 - довіреність від 12 липня 2023 року терміном дії до 12 липня 2033 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 1965 (т. 1, а. с. 161-165).

53. Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 січня 2022 року ОСОБА_3 було визнано винним за частиною третьою статті 190 КК України. З обставин дослідженого вироку ОСОБА_3 надавав суду покази, відповідно до яких вказував, що після переоформлення квартири АДРЕСА_7 , власність цього майна була оформлена на його племінника ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 37-45).

54. Окрім цього, за з`ясованих судом обставин, під час допиту ОСОБА_2 в якості свідка (на досудовому розслідуванні) останній вказав, що у нього є рідний дядько, брат його мами - ОСОБА_3 , який займається купівлею-продажем квартир. Усіма економічними (вартість квартири) та юридичними (оформлення її придбання) питаннями займався безпосередньо ОСОБА_3 . Договори у нотаріуса він підписував за вказівкою свого дядька ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

55. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

56. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

57. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

58. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

59. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

60. Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що такий договір був укладений всупереч його волі, на шкоду його інтересам, а також за зловмисною домовленістю, оскільки у нього не було бажання відчужувати своє єдине житло.

61. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

62. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

63. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

64. Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

65. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

66. Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

67. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).

68. За змістом статей 244, 245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

69. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

70. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.

71. Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

72. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не відсутність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

73. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

74. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

75. У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

76. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

77. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

78. Вирішуючи спір, судами правомірно враховано, що ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності, відчужив за договором дарування 1/2 частку квартири ОСОБА_1 своєму племіннику ОСОБА_2 . При цьому позивач та його сім`я продовжували проживати в спірній квартирі, весь час сплачували комунальні послуги, робили ремонт в квартирі. Спірна квартира є єдиним житлом позивача та його сім`ї. Дізнавшись від ОСОБА_3 про відчуження частки в квартирі на підставі довіреності від 30 травня 2014 року, позивач одразу скасував вказану довіреність.

79. Дані обставини свідчать про те, що у позивача не було наміру відчужувати своє єдине житло.

80. Судами встановлено, що в період з 2013 по 2018 роки позивач зловживав спиртними напоями, знаходився на диспансерному обліку в наркологічному диспансері та проходив неодноразово стаціонарне лікування від алкогольної залежності.

81. З оглянутої судом кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, вбачається, що ОСОБА_3 є рідним дядьком ОСОБА_2 . Дану обставину визнавали як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_2 , що вбачається з протоколів допиту їх в якості свідків (т. 2, а. с. 96-102).

82. Також встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово відчужував квартири на підставі довіреностей від осіб, які зловживали спиртними напоями, на користь свого племінника ОСОБА_2 , від якого у ОСОБА_3 також були довіреності. При цьому ОСОБА_2 ніяких коштів ОСОБА_3 не сплачував та спірними квартирами ніколи не користувався. Дані обставини підтверджуються копіями рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень, які є у відкритому доступі (т. 2, а. с. 103-117).

83. Набувач ОСОБА_2 у спірній квартирі ніколи не перебував, нею не користувався та не претендує на неї. З часу укладення договору дарування частки квартири, зокрема з 02 червня 2014 року, ОСОБА_2 даною квартирою не цікавився.

84. З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_3 , який діяв по довіреності від ОСОБА_1 всупереч його волі, з іншою особою - його племінником ОСОБА_2 при укладенні договору дарування належної ОСОБА_1 1/2 частки квартири, оскільки договір укладався між близькими родичами, а квартира фактично не вибувала з розпорядження позивача та його сім`ї. Договір дарування укладений на сторонню особу, яку позивач та його сім`я ніколи не знали та в ніяких відносинах не перебували. Внаслідок укладення оспорюваної угоди позивач був позбавлений права власності на житло, яке було єдиним його місцем проживання (став безхатченком).

85. Апеляційним судом обґрунтовано зазначено, що ОСОБА_2 судове рішення місцевого суду не оскаржував і не висловлював наміру користуватися спірною квартирою.

86. Таким чином, доводи заявника у касаційній скарзі про те, що судами не доведено зловмисної домовленості, є безпідставними.

87. Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами заяви про застосування строків позовної давності, оскільки суд апеляційної інстанції, відхиляючи вказані доводи апеляційної скарги, правомірно зазначив, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про скасування довіреності лише у 2021 році, доказів того, що позивачу було раніше відомо про відчуження квартири матеріали справи не містять, таких доказів заявником під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій не надано.

88. Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано, що позивач схвалив договір дарування, що підтверджується його заявою від 15 липня 2014 року, відхиляються колегією суддів, оскільки судами правомірно враховано ведення позивачем асоціального способу життя протягом 2013-2018 років, зловживання спиртними напоями, що підтверджується матеріалами справи.

89. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

90. Додаткове рішення місцевого суду від 27 березня 2024 року скасовано судом апеляційної інстанції, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для його перегляду в касаційному порядку.

91. Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

92. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

93. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 березня 2024 року у нескасованій частині та постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович