Справа № 199/4691/24
(2-о/199/203/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

04.10.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Циганок К.С.,

за участю: представника заявника ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи Стахової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась заявник через свого представника із вищевказаною заявою окремого провадження, в обґрунтування якої послалась на те, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Суми Сумської області, 16 жовтня 1986 року була документована паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , який нею було втрачено. 13 грудня 1989 року Ватутінським районним судом м. Києва заявницю засуджено за ч.2 ст.140, ст.43 КК України (в редакції 1960 року) до трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна. 19 грудня 1992 року по відбуттю покарання заявниця була звільнена. В період з 03 липня 1993 року по 23 серпня 2008 року заявниця проживала за адресою АДРЕСА_1 . На даний час заявниця проживає за адресою АДРЕСА_2 , працевлаштована ніколи не була. 11 квітня 2024 року заявниця звернулась до відділу №1 у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області із заявою про встановлення особи, належності до громадянства України та отримання паспорту громадянина України вперше. 30 квітня 2024 року відділ №1 у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області своїм листом повідомив про встановлення особи заявниці, однак відмовив у встановленні належності до громадянства України та видачі відповідного паспорту, рекомендувавши звернутись до суду з приводу встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. За таких обставин заявниця звернулась до суду із даною заявою, в якій просила суд з метою подальшого отримання заявницею паспорту громадянина України встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, посилаючись на те, що даний факт підтверджується долученими до заяви доказами.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2024 року заяву окремого провадження було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку призначено до розгляду по суті в судове засідання з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні представник заявника вимог заяви підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Заявниця в останнє судове не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась. На першому судовому засіданні заявниця була присутня, вимоги своєї заяви підтримувала.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні залишила вирішення заяви на розсуд суду.

Вислухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Суми народилась заявниця ОСОБА_2 , про що 26 вересня 1970 року було складено актовий запис про народження №2328, що підтверджується копією листа Центрального ВДРАЦС у м. Дніпрі ПМУМЮ (м. Одеса) від 06 травня 2024 року №593/31.28-25, копією заяви про видачу паспорта, фотозображеннями заявниці, отриманими з Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України.

Також судом встановлено, що 16 жовтня 1986 року на ім`я заявниці Ленінградським РВВС м. Києва було видано паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , що підтверджується копією листа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 15 листопада 2023 року №8010.14-44189/80.3-23, копією заяви про видачу паспорта від 16 жовтня 1986 року, копією листа Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України від 10 листопада 2023 року №10/11 з додатками у вигляді фотозображень особи.

Вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 13 грудня 1989 року у кримінальній справі №1-193/1989, залишеним без змін ухвалою Київського міського суду від 25 січня 1990 року, заявницю було засуджено за ст.43, ст.140 ч.2 КК УРСР (в редакції 1960 року) до трьох років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, строк відбування покарання вирішено обчислювати з 13 грудня 1989 року. Копії вироку та ухвали наявні в матеріалах справи.

Зі змісту листа ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» від 15 травня 2024 року №6/12/1298 слідує, що заявниця, яка до арешту фактично мешкала за адресою АДРЕСА_3 , була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , відбувала покарання в ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)» згідно вироку міського суду Ватутінського району м. Києва від 13 грудня 1989 року (початок строку покарання 13 грудня 1989 року), була звільнена після відбуття строку покарання 19 грудня 1992 року та вибула за адресою АДРЕСА_3 . Копія вказаного листа, який містить фотокартку заявниці з архівної картки, наявний в матеріалах справи.

Відповідно до копії листа Департаменту з питань реєстрації виконкому Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 29 травня 2024 року №074/06/2-1771 місце проживання заявниці в період з 03 липня 1993 року по 23 серпня 2008 року було зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, та ж сама адреса місця проживання заявниці вказана і у вищевказаній її заяві про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року від 16 жовтня 1986 року.

Судом також встановлено, що заявниця станом на квітень 2024 року фактично мешкає без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки голови квартального комітету №15 з додатками до неї у вигляді копій письмових актів сусідів заявниці.

11 квітня 2024 року заявниця звернулась до відділу №1 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою, у відповідь на яку вказаний територіальний орган ДМС України своїм листом від 30 квітня 2024 року №1210-872/1210-24 повідомив, що відділом була здійснена ідентифікація особи заявниці, за результатами чого встановлено, що заявницю було документовано паспортом зразка СРСР серії НОМЕР_1 , виданим 16 жовтня 1986 року Ленінградським РВВС м. Києва по досягненню заявниці 16-річного віку, однак належність до громадянства України не встановлено. За викладених обставин рекомендовано заявниці звернутись до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України. Копія листа відділу №1 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 30 квітня 2024 року №1210-872/1210-24 наявна в матеріалах справи.

За твердженнями сторони заявника заявниця паспорт громадянина України не отримувала, відомості та докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Даний факт не заперечувався і представником заінтересованої особи в судовому засіданні.

Правовідносини з приводу встановлення факту, що має юридичне значення, врегульовані нормами Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про громадянство», Закону України «Про правонаступництво України», Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 (далі Порядок).

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про громадянство» громадянин України особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Згідно ст.3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Положеннями ст.5 Закону України «Про правонаступництво України» визначено, що державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав, та кордон між Українською РСР і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова за станом на 16 липня 1990 року є державним кордоном України.

Статтею 9 Закону України «Про правонаступництво України» передбачено, що всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України.

Нормою ст.1 Закону України «Про громадянство» визначено, що проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту або Національній гвардії України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні.

Пунктом 7 Порядку передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема, громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 13 Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі на території України та перебувала у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР або на території України, подає такі документи: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності в особи паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживала відповідно на території УРСР або на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) документ, що підтверджує факт постійного проживання особи відповідно на території УРСР або на території України на момент набрання вироком суду законної сили; г) документ, який підтверджує факт відбування особою покарання у місцях позбавлення волі на території України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Частиною 1 ст.8 Закону України «Про громадянство», яка регулює питання набуття громадянства України за територіальним походженням, встановлено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

За змістом ст.ст.293, 315 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений ст.315 ч.1 ЦПК України. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

За змістом ст.ст.76, 89, 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази як кожен окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до на ступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Юридичні факти це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Однак не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами внаслідок визнання їх такими державою і закріплення в законі. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, за наявності певних умов. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на набуття громадянства України, зокрема, факт постійного проживання на території України. Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України. Одним із необхідних документів на підтвердження зазначеного факту може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

При застосуванні законодавства про громадянство слід відрізняти правові конструкції «набуття громадянства» та «встановлення належності до громадянства». Підстави набуття громадянства України встановлено у ст.6 Закону України «Про громадянство України». В той час, як підстави для встановлення належності до громадянства України визначені ст.3 Закону України «Про громадянство України», п.п.7-15 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі ст.3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Наведені вище правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року по справі №522/20494/18, від 05 квітня 2021 року по справі №523/14707/19, від 07 серпня 2023 року по справі №756/16751/21, від 06 листопада 2023 року у справі №511/2413/19, від 25 березня 2024 року по справі №161/9609/22, від 02 травня 2024 року по справі №137/1269/22, від 21 травня 2024 року по справі №155/1085/23.

Стосовно обставин правовідносин у даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом встановлено, що заявниця народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Суми, в період з 13 грудня 1989 року по 19 грудня 1992 року відбувала покарання у виді позбавлення волі в ДУ «Качанівська виправна колонія (№54)», яка розташована в м. Харкові, а до ув`язнення та після нього мала постійне місце проживання в м. Києві, тобто до та на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживала на території України, наразі фактично мешкає в м. Дніпрі, документувалась лише паспортом громадянина СРСР зразка 1974 року, який втратила, і на даний час не може підтвердити свою належність до громадянства України та отримати вперше паспорт громадянина України. Таким чином, вирішуючи заявлені в рамках даної цивільної справи вимоги заявниці, спираючись на наведені вище правові висновки та норми законодавства, оцінюючи встановлені в ході розгляду справи фактичні обставини та приймаючи до уваги, що встановлення юридичного факту необхідно заявниці для подальшого підтвердження належності до громадянства України задля отримання на цій підставі паспорту громадянина України, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість і доведеність вимог заявниці, а отже і наявність підстав для задоволення заяви окремого провадження в повному обсязі.

У відповідності до ст.294 ч.7 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст.1, 3, 6, 8 Закону України «Про громадянство», ст.ст.5, 9 Закону України «Про правонаступництво України», п.п.7, 8, 13, 25, 44 Порядку, ст.ст.2, 4, 7, 19, 23, 76-81, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 293, 294, 315-319, 352, 354, 355 ЦПК України ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву окремого провадження ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_4 ), заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. В. Липинського, 7), про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Суми Сумської області, на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 08 жовтня 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко