ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1564/24 Справа № 174/773/23 Суддя у 1-й інстанції - Ілюшик І.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача банківських послуг

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є споживачем банківських послуг, які надає їй відповідач АТ КБ «Приватбанк». 20.09.2021 року близько 14.30-14.45 год. в магазині АТБ-Маркет в м. Вільногірську, Кам`янського району, Дніпропетровської області вона виявила пропажу належного їй телефону. Оскільки в зазначеному телефоні знаходилася програма «Приват24» для дистанційного обслуговування у відповідача, доступ до якої було можливо тільки якщо відомий пароль, вона одразу повідомила відповідача про крадіжку у неї телефону і необхідність блокування банківських рахунків відкритих на її ім`я. Також про вищезазначену крадіжку нею було повідомлено відділення поліції № 4 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровської області.

Однак не зважаючи на це, з`ясувалося, що невідома особа 20.09.2021 року о 15.13 год. здійснила перерахування коштів (транзакцію) в розмірі 33000,00 грн., з кредитної картки на її ім`я в AT КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 на отримувача «Розваги: PLAYGAMES, KYIV». Потім відповідачем було відкрито на її ім`я новий картковий рахунок № НОМЕР_2 на якій відповідач став нараховувати їй відсотки за начебто користування нею кредитом отриманим 20.09.2021 року о 15.13 год. по кредитній картці № НОМЕР_1 .

18.10.2021 року дізнавачем відділення поліції № 4 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровської області до ЄРДР за № 0000073 були внесені дані про вчинення кримінального правопорушення у вигляді кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.09.2022 року у справі № 174/361/22 (який набрав законної сили) позивач мала статус потерпілої, було встановлено, що засуджений ОСОБА_2 , 20.09.2021 року близько 14.30 год. знайшов належний їй телефон після чого він, розблокував його шляхом підбору пін-коду та в мобільному додатку «Приват24» виявив на банківський картці AT КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 грошові кошти у сумі 33 000,00 грн., які ОСОБА_2 в той же день о 15.13 год. перевів на особовій ігровий рахунок № НОМЕР_4 в ТОВ «БК «Паріматч».

Вказаний вироком ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та підданий кримінальному покаранню.

Таким чином, як вбачається з вищезазначеного вироку суду, з її кредитного рахунку у AT КБ «Приватбанк» громадянином ОСОБА_2 було 20.09.2021 року незаконно без її згоди на те, перераховано 33 000,00 грн. і користувачем цих коштів була не вона, а ОСОБА_2 .

У свою чергу, як знову ж встановлено вироком суду, вона ОСОБА_2 конфіденціальних даних про її кредитний банківський рахунок (кредитну картку) не надавала, а він зміг це зробити самостійно, шляхом підбору пін-коду (так встановлено вироком суду).

Однак, незважаючи на те, що вона не допускала дій чи бездіяльності, що привели до втрати, незаконного використання ПІН коду або іншої інформації, які надали змогу ОСОБА_2 ініціювати платіжні операції з кредитної картки на її ім`я в AT КБ «Приватбанк» з рахунку № НОМЕР_3 , що виключає покладення на неї відповідальності за здійснення платіжних операцій з зазначеної кредитної карти та не надає права відповідачу вважати суму 33000 грн. її кредитним боргом та нараховувати на неї відсотки, відповідач продовжує вважати суму 33 000,00 грн. її кредитним боргом та нараховував їй відсотки на суму 33000 грн. з 20.09.2021 року по 01.06.2022 року, що підтверджується випискою відповідача від 14.08.2023 № VQRECC8VD7IDMDIS по картці/рахунку НОМЕР_2 за період 20.09.2021-14.08.2023.

Вважає, що вищевказаними діями відповідача порушуються її права споживача банківських послуг та просить суд скасувати нараховану їй АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за користування використаним кредитним лімітом (з урахуванням основного боргу, відсотків та інших штрафних санкцій), що утворилася внаслідок проведення 20.09.2021 року операції (транзакції) з відкритої на її ім`я кредитної картки/рахунку № НОМЕР_3 на суму 33 000,00 грн. без її згоди на таку транзакцію (а.с.1-3).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг задоволено. Скасовано нараховану ОСОБА_1 . Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за користування використаним кредитним лімітом (з урахуванням основного боргу, відсотків та інших штрафних санкцій), що утворилася внаслідок проведення 20 вересня 2021 року операції (транзакції) з відкритої на ім`я ОСОБА_1 кредитної картки/рахунку № НОМЕР_3 на суму 33 000,00 грн. без її згоди на таку транзакцію. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.(а.с.38-42).

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ ПриватБанк звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на поверхневий розгляд судом першої інстанції тих обставин, що при наявності вироку Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.09.2022 року по справі №174/361/22 щодо ОСОБА_2 , то права ОСОБА_1 є захищеними, бо з винної особи можливо стягнути всі збитки, та залишає без уваги той факт, що саме позивачка має вирішувати питання з винної особи, а не за рахунок Банку. Суд першої інстанції безпідставно не застосував Постанову Верховного Суду від 01 липня 2020 р. у справі №712/9107/18, відповідно до якої, користування фінансовим телефоном іншою особою та подальше здійснення цією іншою особою переказів грошових коштів з карткового рахунку відбулося внаслідок необачної поведінки клієнта Банка, тобто Позивача (а.с.49-53).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.09.2022 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання (а.с. 6-8).

Відповідно до виписки по картковому рахунку від 14.08.2023 року з банківської карти AT КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 33 000,00 грн., 20.09.2021 року о 15.13 год. переведено на PLAYGAMES, KYIV в подальшому нараховувалися відсотки та штрафні санкції (а.с. 9).

З вироку Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 05.09.2022 року, який набрав законної сили, вбачається, що з кредитного рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» громадянином ОСОБА_2 було 20.09.2021 року незаконно без згоди ОСОБА_1 на те, перераховано 33000,00 грн. Отже, вироком у кримінальній справі встановлено факт незаконного заволодіння грошовими коштами із використанням карткового рахунку, відкритого на ім`я позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 як користувач картки своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що:

«відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року у справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що:

«користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.

Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року № 6-16цс15».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що:

«сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Суд першої інстанції, врахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 20.09.2021 року щодо перерахування з її карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 33 000 грн.

Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивачки, не довів, що позивачка, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції; ОСОБА_1 як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивачка повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.

Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивачки була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про блокування картки.

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що встановлена вина ОСОБА_2 і саме він має відповідати за вказані дії, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях.

Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: