Справа № 603/127/24
Провадження №2/603/100/2024
"04" червня 2024 р. м. Монастириська
Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Галіяна І.М.
секретаря судового засідання Б`єлі Д. С.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу
законний представник позивача: ОСОБА_2
представник позивача: адвокат Андрусенко Ігор Ярославович
предмет позову: визнання особи такою, що втратила право користування житлом,
І. Короткий зміст позовних вимог.
Представник позивача адвокат Андрусенко І. Я., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житлом, а саме житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Вимоги представника позивача мотивовані тим, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними будівлями який розташований за адресою: АДРЕСА_1 згідно Витягу з Державного реєстру речових прав та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.11.2023 року.
В даному будинку крім позивача зареєстрований його батько ОСОБА_3 .
Заочним рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 16.05.2022 року у справі №603/126/22, шлюб зареєстрований 07.06.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Монастириського районного управління юстиції у Тернопільській області розірвано.
Більше двох років відповідач не проживає у вказаному житловому будинку та не з`являється.
Крім цього позивач посилається на ст. 405 ЦК України згідно з якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
ІІ. Процесуальні рішення в справі.
Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 05.03.2024 року позовну заяву прийнято до свого провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, відповідача вирішено додатково повідомити через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
02.05.2024 року Монастириським районним судом Тернопільської області протокольною ухвалою постановлено рішення про проведення заочного розгляду даної цивільної справи на підставі наявних у справі доказів.
ІІІ. Позиції сторін.
Протягом п`ятнадцяти днів відповідачем до початку розгляду справи по суті не було подано: заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з обґрунтуванням причин такого заперечення та відзиву на позовну заяву.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча судом вживались заходи для належного його повідомлення про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання (реєстрації) та за допомогою розміщення оголошення про виклик на веб-сторінці (веб-порталі) судової влади України.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання яке відбулося 04.06.2024 року не з`явився проте представник позивача подав заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі та без участі позивача.
Представник позивача адвокат Андрусенко І. Я. в судовому засіданні, яке відбулося 02.05.2024 року позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позові, просив їх задовольнити
Законний представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, проте в судовому засіданні яке відбулося 02.05.2024 року позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених в позовній заяві, просила їх задовольнити.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні, яке відбулося 02.05.2024 року суду по справі повідомила, що проживає з позивачем в одному селі та є сусідами, Час від часу ходять один до одного в гості. Також, свідок вказала, що батько позивача ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 забрав свої особисті речі, автомобіль та з 2022 року не проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Згідно із п.1 ч. 3, ч. 4 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Клопотання про відкладення розгляду справи з причин зазначених в ч. 4 ст. 279 ЦПК України сторонами не подано.
Згідно з п.п. 1-4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд, в спрощеному позовному провадженні (ч. 2 ст. 281 ЦПК України), може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності володіє житловим будинком по АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.11.2023 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями сформованого 11.11.2023 року, з індексним номером витягу 354026708.
Із відповіді Монастириської міської ради від 01.03.2024 року №462/02-20, отриманої судом 04.03.2024 року, вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого повторно 06.10.2015 року встановлено, що батьками позивача є ОСОБА_3 - батько та ОСОБА_2 мати.
Заочним рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 16.05.2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.
Підставою звернення позивача з позовом про визнання втрати ОСОБА_3 , права на користування житлом є відсутність останнього понад один рік за місцем реєстрації.
Факт відсутності ОСОБА_3 за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , підтверджується:
- Актом опиту свідків, щодо підтвердження факту відсутності за місцем реєстрації ОСОБА_3 , завіреного Монастириською міською радою від 09.05.2024 року за №68, де при обстеженні домогосподарства по АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3 за місцем реєстрації відсутній та згідно із пояснень свідків з лютого 2022 року в с. Сеньків не проживає.
- поясненнями свідка ОСОБА_4 , наданих нею в судовому засіданні, яке відбулося 02.05.2024 року
V. Джерела права й акти їх застосування.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Як передбачено приписами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Зі змісту вказаної статті, а також ст. 64 ЖК УРСР, яка дає визначення поняття «член сім`ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства.
Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова № 5), під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Пунктом 39 Постанови № 5 роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.
Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.
Окрім цього, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
З врахуванням того, що відповідач не проживає у належному позивачу житловому будинку понад два роки, спільним побутом з позивачем не пов`язаний, не веде з ним спільне господарство та не несе витрати на утримання будинку, а наявність реєстрації є формальною умовою приналежності до житлового будинку, тому суд вважає, що право позивача підлягає захисту у спосіб визначений ним у позовній заяві, який є ефективним та призводить до поновлення його прав.
VІ. Висновки за результатами розгляду справи.
Судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача у спірному будинку.
Також, аналізуючи вищевказане суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом.
На підставі викладеного, враховуючи той факт, що відповідач понад один рік не користується житловим будинком з надвірними будівлями, що по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачу, обов`язки по утриманню житла не здійснює, суд вважає, що відповідача слід визнати такими, що втратив право користування вказаним житлом.
Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 12, 81, 141, 263, 282 ЦПК України, ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, 72 ЖК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком з надвірними будівлями задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житлом, а саме житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі ухвалення заочного рішення за відсутності учасників справи протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення .
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається позивачем безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі ухвалення заочного рішення за відсутності учасників справи протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст заочного рішення складено 11.06.2024 року.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ), адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Законний представник позивача: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя І. М. Галіян