Номер провадження: 22-ц/813/5229/24
Головуючий у першій інстанції Мурзенка М. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2024 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним переслідуванням, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої кримінальним переслідуванням, у якому просив суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України 2 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом досудового слідства внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 листопада 2012 року старшою слідчою СВ Хмельницького РВ Малиновського ОМУ ГУМВС України в Одеській області відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за буцімто скоєння злочинів, два з яких є особливо тяжкими. Позивач перебував у статусі підозрюваного, обвинуваченого за КПК України 1960 року, згодом у статусі підозрюваного за КПК України 2012 року. З рештою, відносно позивача було складено та затверджено обвинувальний акт, який було передано на розгляд до суду, і позивач знову набув статусу обвинуваченого за КПК України 2012 року. Через більш ніж десять років судового розгляду - 13 грудня 2022 року, Приморським районним судом м. Одеси у справі № 522/19354/13-к було винесено ухвалу про закриття кримінального провадження №70000042 на підставі обвинувального акту стосовно позивача, обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 213 КК України «порушення порядку здійснення операцій з металобрухтом» на підставі п. 2.4.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора у порядку ст. 340 КПК України від підтримки державного обвинувачення. Суд дійшов обґрунтованого висновку та вказав, що відповідно до приписів статті 340 КПК України, при вирішенні цього питання судом беруться до уваги тільки реабілітуючи підстави - відсутність події злочину, відсутність у діях складу злочину, не доведеність участі підсудного у вчиненні злочину. Так, десять років, один місяць та шістнадцять днів позивач протиправно перебував у статусі обвинуваченого, його конституційні права були обмежені, оскільки він перебував під слідством та судом. Вважає, що незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування йому була спричинена шкода, у зв`язку з чим просив суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України 2 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти в сумі 950 000 (дев`ятсот п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2024 року змінити та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 193 600 грн, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, в порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не врахував при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Крім того, скаржник зазначає, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди є не мінімальний розмір заробітної плати, а розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Разом з тим розрахована та стягнута судом сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 950 000 грн не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості, та є набагато більшою, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 22.10.2024 року на 15:00 год. Державна казначейська служба України явку свого представника не забезпечила, про причини неявки суду не повідомила, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео конференції не виявила та заяв про відкладення судового засідання не подавала.

Присутній в судовому засіданні 22.10.2024 року ОСОБА_1 , його представник адвокат Ворсуляк О.В., представник Головного управління Національної поліції в Одеській області та представник Одеської обласної прокуратури не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за фактичною явкою сторін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до апеляційного суду не є обов`язковою, поважність причин неучасті в судовому засіданні 22.10.2024 року учасників справи судом апеляційної інстанції не встановлена, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах з липня 2023 року, а в апеляційному суді з квітня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов частково, стягуючи з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, грошові кошти в сумі 950 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що:

- відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади і в силу ст. 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, а також України є боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин;

- відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення з підстав відсутності у діянні складу кримінального правопорушення є правовою підставою для відшкодування позивачу державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності;

- у зв`язку з кримінальним переслідуванням позивача з боку правоохоронних органів, які через 121 місяць закрили кримінальні провадження відносно позивача через відмову прокурора від підтримання державного обвинувачення з підстав відсутності у діянні позивача складу кримінального правопорушення, позбавленням позивач протягом цього періоду права виїзду за межі України до своєї сестри, яка проживає у Сполучених Штатах Америки та втратою позивачем у цей же період часу свого батька, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від гіпертонічної хвороби серця, позивач зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвів до глобальної зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань;

- розмір стягнення моральної шкоди у 950 000 грн відповідає засадам розумності та справедливості.

При цьому суд піддав критичній оцінці висновок експерта про обґрунтованість заявленої до стягнення суми моральної шкоди у розмірі 3 000 000 грн, оскільки експертизу було проведено із використанням методики, не внесеної до Реєстру методик проведення судових експертиз, при проведенні експертизи експертом були взяті за основу суб`єктивні твердження позивача, зокрема про погіршення його взаємин з оточуючими, перебування дружини позивача, внаслідок перебування позивача під слідством та судом, без достатнього фінансового забезпечення, що не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 05.11.2012 року старшим слідчим СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3 було порушено кримінальну справі № 6 відносно, у т.ч., ОСОБА_1 за ознаками складів злочинів, які передбачені ст. 321 ч. 3, ст. 201 ч. 2 КК України (т. 1 а. с. 74-76);

- 05 листопада 2012 року старшим слідчим СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3 було проведено обшук у ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , про що було складено протокол обшуку (т. 1 а. с. 50-54);

-08 листопада 2012 року старшим слідчим СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3 було складено подання до Малиновського районного суду м. Одеси про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 55-56);

- постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2012 року було продовжено строк тримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до 10 діб, а саме до 15.11.2012 року до 12 години у ІТТ ОДУ УМВС України в Одеській області (т. 1 а.с. 78-80);

- 12.11.2012 року ОСОБА_4 на ім`я прокурора Одеської області Галкина А.Б. було подано скаргу на незаконне затримання, у якій ОСОБА_4 просила визнати затримання 05.11.2012 року ОСОБА_1 старшим слідчим СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3 незаконним (т. 1 а. с. 2235-237);

- відповідно до постанови старшого слідчого СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3 від 15.11.2013 року ОСОБА_1 було залучено у якості обвинуваченого по даній кримінальній справі та пред`явленому йому обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 201 КК України (т. 1 а. с. 57-59);

- 19.12.2012 року адвокатом Кандрашина С.В. було подано на ім`я старшого слідчого СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3 заперечення на висновок експерта № 8110/11 від 06.09.2013 року та № 9251/14 від 14.11.2012 року (т. 1 а. с. 238-241);

- постановою старшого прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси молодшого радника юстиції від 24.12.2012 року було відмолено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 та його адвоката Бобровник Д.О. щодо проведення процесуальних дій у кримінальному провадженні № 70000042 від 23.11.2023 року (т. 1 а. с. 244-245);

- 07 травня 2013 року старшим слідчим СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3 було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 70000042 від 23.11.2012 року, у т.ч., відносно ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 92-110);

- ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.07.2013 року кримінальне провадження з обвинувальним актом з додатками у кримінальному провадженні № 70000042, внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань, по звинуваченню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 201 ч.2, 213 ч. 1, 321 ч. 3 КК України та ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 201 ч. 2, 213 ч. 1, 321 ч. 3, 358 ч. 1 КК України направити для розгляду до Приморського районного суду Одеської області (т. 1 а. с. 41-42);

- 19.09.2017 року прокурором Одеської місцевої прокуратору № 2 юристом першого класу ОСОБА_7 було складено змінений обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 70000042 від 23.11.2012 року, у т.ч., відносно ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 111-141);

- ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.08.2022 року у задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 70000042 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПУ України було відмовлено (т. 1 а. с. 85-87);

- ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2022 року кримінальне провадження № 70000042 на підставі обвинувального акту стосовно ОСОБА_8 обвинуваченого у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 213 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (т. 1 а. с. 88-91);

- ухвалою встановлено, що при закритті кримінального провадження судом не встановлено вина ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, більш того, в постанові про відмову від підтримання державного обвинувачення суді від 05.12.2022 року прокурором вказано, що в діях ОСОБА_1 встановлена відсутність складу кримінального правопорушення (т. 1 а. с. 90);

- відповідно до висновку експерта № 01/23 за результатами судової психологічної експертизи від 15.03.2023 року, у ОСОБА_1 рівень інтелекту відповідає середній нормі для його вікової групи. З інших особистісних особливостей слід зазначити високий ступінь ідентифікації з традиційною культурною та соціальною роллю чоловіка у суспільстві, низький рівень базової агресивності, прагнення слідувати нормам, прийнятим в суспільстві, підвищену емоційну ригідність, тенденцію до накопичення емоційно-негативних переживань. У ОСОБА_1 , є зміні у емоційному стані, індивідуально-психологичних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню як особистості, та виникли внаслідок незаконних дій органів прокуратури та міліції (поліції). Для ОСОБА_1 є психотравмувальною ситуація, пов`язана із десятирічним незаконним кримінальним переслідуванням та перебування у статусі обвинуваченого за злочини ( у тому числі особливо тяжкі) які він не вчиняв. Попередній орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) відповідає заявленим вимогам та становить 3 000 000 (три мільйони) грн (т. 1 а. с. 22-38).

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц та від 23 лютого 2022 року у справі № 757/23994/20-ц.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 05 листопада 2012 року по 13 грудня 2022 року, тобто 10 років 01 місяць та 08 днів, оскільки ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2022 року закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення з підстав відсутності у діянні складу кримінального правопорушення.

Відомості про апеляційне оскарження ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2022 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення з підстав відсутності у діянні складу кримінального правопорушення, в матеріалах справи відсутні.

Встановивши, що прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення з підстав відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності.

Також суд першої інстанції правильно вказав, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом обґрунтовано визначив мінімальну суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Держави на користь позивача виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» - 7 100 грн з 01.01.2024 року, що становить 121 місяць * 7 100 грн = 859 100 грн.

Суд не вправі зменшити гарантований Державою розмір відшкодування моральної шкоди, який обчислюється виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, але Законом не встановлено обмеження для суду щодо стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж гарантований Державою.

Головним критерієм законності визначення судом розміру моральної шкоди в такому випадку є врахування характеру і обсягу страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступеню зниження престижу, репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, в контексті засад справедливості та розумності.

Врахувавши обставини справи, суд обґрунтовано, справедливо і розумно збільшив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача у порівнянні від мінімально гарантованої 859 100 грн до 950 000 грн.

При цьому кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Даним вимогам резолютивна частина рішення суду першої інстанції відповідає.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не застосував розмір мінімальної заробітної плати, як розрахункову величину для обчислення виплат за рішеннями суду 1600 грн, не можуть бути взятими до уваги з огляду на таке.

Згідно із частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити із такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

Із урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

В оцінці застосування судами як розрахункової величини розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», у розмірі 7 100 грн, Верховний Суд врахував, що відповідно до пункту з розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи із січня 2017 року.

Проте сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

На правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ не поширюється.

Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 16 січня 2019 року у справі № 334/3231/16-ц (провадження № 61-2273св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 591/6167/14-ц (провадження № 61-18564св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 213/1972/16-ц (провадження № 61-24662св18).

Таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції обґрунтовано застосував правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначили розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 7 100 грн, встановленого законом на момент розгляду справи судом першої інстанції.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури про необхідність застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб як розрахункової величини для розрахунку завданої позивачу моральної шкоди є необґрунтованими.

Отже, доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Таким чином, з урахуванням наведеного у цій постанові Одеського апеляційного суду, апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 29.10.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова