Справа № 199/7607/24
РІШЕННЯ

Іменем України

06.11.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді - Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Циганок К.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, а також додаткових витрат на дитину, -

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що сторони мають спільну повнолітню дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на повному утриманні позивача, потребує матеріальної допомоги, оскільки продовжує навчання на денній формі в Дніпровському інституті ПрАТ «ВНЗ «МАУП» в період з 02 вересня 2024 року по 31 серпня 2027 року. Позивач вважає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину до закінчення навчання останнього з дати звернення до суду, оскільки рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року по цивільній справі №199/4715/23 визначено стягувати аліменти на повнолітнього сина сторін, який продовжує навчання, до 30 червня 2024 року. З викладених підстав позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просить суд стягувати з відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина сторін аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно з моменту подання позову та до закінчення навчання. Крім того, позивач послалась на те, що вартість навчання сина сторін у вказаному ВНЗ за один рік становить 25520 гривень, позивачем вже сплачено за навчання сина 20432 гривень, залишок оплати послуг за весь період навчання становить 56128 гривень. За таких обставин позивач просила суд також стягнути з відповідача на її користь в якості додаткових витрат на дитину на підставі ст.185 СК України половину вже сплачених позивачем коштів за навчання сина в розмірі 10216 гривень, а також половину коштів, які мають бути сплачені в подальшому за решту періоду навчання, тобто ще 28064 гривень. Судові витрати, зокрема її витрати на професійну правничу допомогу, позивач просила покласти на відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року за вищевказаною позовною заявою було відкрито провадження у цивільній справі, яку призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, подала суду відзив на позовну заяву, в якому також просила відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що на даний час триває примусове виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року по цивільній справі №199/4715/23, за яким з відповідача дотепер стягуються аліменти на утримання повнолітнього сина сторін, який продовжує навчання, а отже наявність двох рішень з одного і того ж предмету спору неможливе. Заперечила представник відповідача і можливість задоволення позовної вимоги про стягнення вартості навчання сина сторін як додаткових витрат на дитину, оскільки можливість стягнення додаткових витрат стосується лише дитини, тобто особи до 18 років, в той час як син сторін є повнолітнім. Послалась представник відповідача і на наявність у позивача дитини від іншої жінки, яка перебуває на його утриманні, що має бути враховано судом при визначенні розміру аліментів. Відзначила представник відповідача відсутність у справі доказів проживання сина сторін із позивачем, відсутність доказів рівня доходу сина сторін. Окрім того, представник відповідач заперечила і можливість покладення на відповідача заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати таких витрат та з огляду на неспівмірність розміру таких витрат обсягу та кількості наданих правових послуг, складності спору тощо.

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну повнолітню дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем та перебуває її утриманні, що підтверджується копіями паспортів сторін та їх дитини, копією свідоцтва про народження дитини сторін, довідками з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання спільного сина сторін за однією адресою із позивачем, окремо від відповідача. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача підтвердила факт окремого проживання сина сторін та відповідача.

Також судом встановлено, що Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 07 серпня 2023 року за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/4715/23 (провадження №2/199/1965/23) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину та додаткових витрат на утримання дитини ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Зокрема, вказаним рішення суду вирішено стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, на час навчання до 30 червня 2024 року, але не пізніше досягнення ним 23 років, починаючи стягнення з 06 червня 2023 року. Рішення набрало законної сили 07 вересня 2023 року. Вказані обставини підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які суд використовує на підставі та відповідності до ст.81 ч.7 ЦПК України, ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Крім того, дані обставин визнано представниками сторін в ході розгляду справи, а тому вони вважаються встановленими судом на підставі ст.82 ч.1 ЦПК України.

Згідно копії платіжної інструкції від 08 серпня 2024 року відповідачем на користь позивача в якості аліментів сплачено 9100 гривень, однак в платіжній інструкції не вказано період, за який такі аліменти сплачено.

Судом встановлено, що повнолітній син сторін з 02 вересня 2024 року навчається у Дніпровському інституті ПрАТ «ВНЗ «МАУП» на денній формі здобуття освіти за спеціальністю «053 Психологія» з метою здобуття ступеню бакалавра. Датою завершення здобуття освіти є 31 серпня 2027 року. Вартість навчання у вказаному ВНЗ становить 25540 гривень на рік. Викладені обставини, зокрема денна форма навчання та вартість навчання свідчать про потребу у повнолітнього сина у матеріальній допомозі з боку його батьків. Позивачем така матеріальна допомога надається, зокрема, у вигляді оплати за перший рік навчання. Викладені обставини підтверджуються копіями контракту на навчання, довідки про здобувача освіти, квитанції про оплату навчання.

Згідно копії свідоцтва про народження у відповідача наявна малолітня дитини від іншої, ніж позивач, жінки, - дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Докази утримання якої, розміри витрат відповідача на яку в матеріалах справи відсутні.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами СК України.

Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є примусове виконання добровільно не виконаного обв`язку.

Згідно ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Положеннями ст.200 ч.1 СК України визначено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України.

Відповідно до ст.182 ч.1 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст.200 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Нормою ст.191 СК України в контексті положень ст.201 СК України встановлено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх взаємозв`язку та сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі зазначених доказів фактичні обставини спірних правовідносин в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що стягнення аліментів на утримання сина/дочки, які продовжують навчання є одним із способів захисту їх інтересів, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності, оскільки на період навчання повнолітні син/дочка зазвичай не мають самостійного і достатнього заробітку та потребують матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх сина/дочку, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою/сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). При встановленні потреби в утриманні повнолітнього сина/дочки суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють їх дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Наведені правові висновки суду узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 06 серпня 2018 року по справі №748/2340/17, від 25 лютого 2020 року по справі №521/4397/17, від 01 квітня 2020 року по справі №521/16268/18, від 20 травня 2020 року по справі №635/1139/17, від 17 червня 2020 року по справі №761/10510/17, від 04 серпня 2020 року по справі №489/100/18.

Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом достеменно встановлено наявність у сторін спільного повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на момент подання позову та розгляду справи досяг повноліття і продовжує навчання за денною формою, у зв`язку із чим вочевидь потребує матеріальної допомоги своїх батьків. Разом з тим, коштів самої лише позивача для утримання спільного з відповідачем сина не вистачає, а тому є потреба в наданні утримання і з боку відповідача, який може надавати матеріальну допомогу. Крім того, приймаючи до уваги відсутність в суду даних щодо наявності у відповідача настільки скрутного матеріального становища та/або настільки незадовільного стану здоров`я, який зумовлює непрацездатність відповідача та неможливість надання ним утримання своєму повнолітньому сину, а також відсутність доказів припинення права на аліменти на підставі ст.190 СК України, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення, однак частково - лише позовних вимог про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина.

Разом з тим суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення сторони відповідача проти задоволення позову в частині вимоги про стягнення аліментів, оскільки рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року по цивільній справі №199/4715/23 визначено стягувати аліменти на повнолітнього сина сторін лише до 30 червня 2024 року, що вказано і у виконавчому листі, а тому продовження стягнення виконавцем таких аліментів за період після означеної дати не може бути підставою для відмови у задоволенні означеної позовної вимоги, бо позивач просить стягувати у цій справі аліменти з 25 вересня 2024 року. Натомість, сторона відповідача не позбавлена права та можливості оскаржити відповідні дії/бездіяльність та рішення виконавця за вказаних обставин в порядку Розділу VII ЦПК України. Не приймає до уваги суд і копію платіжної інструкції від 08 серпня 2024 року, на яку посилається сторона відповідача в обґрунтування сплати аліментів за період після 30 червня 2024 року, включаючи вересень 2024 року, оскільки в такій платіжній інструкції не вказано період, за який відповідачем було сплачено зазначені в платіжній інструкції аліменти. При цьому в матеріалах справи відсутні інші докази, які б дозволяли суду визначити період переплати відповідачем аліментів, зокрема чи збігається цей період повністю або частково із датою, з якої позивач просить стягнути аліменти у даній цивільній справі.

Також суд критично ставиться та не приймає до уваги як підставу для відмови у стягненні аліментів чи стягнення їх у меншому розмірі посилання позивача на відсутність доказів спільного проживання позивача з дитиною, оскільки в матеріалах справи наявні довідки з Єдиного державного демографічного реєстру, згідно яких місце проживання позивача та спільного повнолітнього сина сторін зареєстровано за однією адресою, а відповідача за іншою. Докази, що спільний син сторін мешкає окремо від позивача стороною відповідача суду не подано.

Не є підставою для відмови у стягненні аліментів чи стягненні їх у меншому, ніж просила позивач, розмірі факт наявності у відповідача малолітньої дитини від іншої, ніж позивач жінки, оскільки докази, що відповідач утримує таку свою іншу дитину, матеріали справи не містять, як і доказів щодо рівня доходу відповідача та його недостатності для забезпечення належного утримання малолітньої дитини відповідача із одночасною сплатою аліментів на повнолітнього сина сторін. Факт же наявності у відповідача ще однієї дитини не є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову чи для часткового задоволення позову.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача як додаткових витрат на дитину половини вже спаленої позивачем та майбутньої вартості навчання спільного повнолітнього сина сторін, суд керувався наступним.

Так, відповідно до ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Згідно ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Нормою ст.1 Закону України «про охорону дитинства» передбачено, що дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Положеннями ст.34 ЦК України встановлено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Виходячи з аналізу ст.185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

З досягненням особою повноліття вона втрачає правовий статус дитини (ст.6 СК України). На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199, 200, 201 СК України). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила ст.185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються ст.199 СК України.

Наведені вище правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі №341/1715/16-ц, від 25 лютого 2020 року по справі №521/4397/17.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, оцінюючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених норм законодавства та правових позицій судів касаційної інстанції, приймаючи до уваги, що спільний син сторін досяг повноліття ще до подання даного позову, а отже втратив правовий статус дитини за сімейним законодавством, враховуючи, що позивач в якості додаткових витрат на дитину просить стягнути половину вартості навчання повнолітнього сина сторін у ВНЗ, що фактично не є додатковими витратами на дитину, а у спірних правовідносинах має покриватись аліментами, які стягуються на утримання повнолітнього сина сторін, який продовжує навчання, і такі позовні вимоги про стягнення аліментів задоволені судом в повному обсязі, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення половини вартості навчання як додаткових витрат дитину - повнолітнього сина сторін, а отже і до висновку про необхідність відмови у задоволенні таких вимог.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача понесених останньою витрат на професійну правничу допомогу, однак частково, а саме пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а також з урахуванням на обґрунтованість тверджень сторони відповідача про неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень. При цьому суд критично ставиться до тверджень сторони відповідача щодо недоведеності надання та розміру заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки матеріли справи містять акт приймання-передачі наданих послуг та чек. Крім того, відповідно до усталеної судової практики, зокрема правових позицій Верховного Суду (постанови від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, від 02 грудня 2020 року по справі №317/1209/19, від 22 січня 2021 року по справі №925/1137/19, від 03 лютого 2021 року по справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №753/1203/18, від 21 грудня 2022 року по справі №357/9210/18) витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Керуючись положеннями ст.264 ч.1 п.7, ст.430 ч.1 п.1 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання даного рішення суду про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.18, 182, 190, 191, 199-201 СК України, ст.ст.5, 12, 13, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 280-282, 289, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, а також додаткових витрат на дитину, - задовольнити частково.

Стягувати зі ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів на утримання повнолітньої дитини - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ), щомісячно, починаючи з 25 вересня 2024 року і до досягнення повнолітнім сином двадцяти трьох років або до завершення навчання (в залежності від того, яка подія настане першою).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути зі ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 06 листопада 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко