Дата документу 24.09.2024 Справа № 333/8983/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/8983/23 Головуючий у І інстанції: Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/1688/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що з 15 жовтня 2010 року до 24 жовтня 2016 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які з часу їх розлучення постійно проживають із нею та перебувають на її утриманні. Відповідач в добровільному порядку відмовлявся надавати матеріальну допомогу на утримання дітей і вона була змушена звернутись до суду з заявою про стягнення аліментів.

18 листопада 2018 року Комунарським відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на підставі судового наказу № 333/4236/18, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя 16.08.2018, про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 09 серпня 2018 року, у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до повноліття кожного з дітей було відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу. Через ухилення відповідача від сплати аліментів йому було встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Однак, не дивлячись на всі обмеження, відповідач аліменти не виплачує і не бажає цього робити з самого початку їх призначення.

Так, станом на 21 липня 2023 року заборгованість з і сплати аліментів становить 241638,81 грн. Відповідач відразу ж після розлучення самоусунувся від виконання батьківських обов?язків: не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей, аліменти не сплачує, життям дітей не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дітьми, протягом останніх років жодного разу не привітав їх із днем народження та іншими святами, не бере участі у їх вихованні та фізичному і духовному розвитку, не піклувався їх здоров`ям. На її неодноразові пропозиції поспілкуватись із дітьми, він лише обіцяє. Позивач повністю займається фізичним та духовним розвитком дітей, дбає про їх здоров?я, приділяє увагу їх повсякденному життю та навчанню.

ОСОБА_1 разом з дітьми мешкає в АДРЕСА_1 в будинку її чоловіка - ОСОБА_6 , з яким має спільну дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Старші діти навчаються в Олександрівському закладі загальної середньої освіти Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, мають досягнення на достатньому та високому рівні, користуються повагою серед учителів та дітей. Чоловік, ОСОБА_6 , допомагає їй у вихованні дітей та їх матеріальному забезпеченні, діти називають його батьком.

Усі вищезазначені обставини свідчать про ухилення рідного батька від виконання своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим позивач змушена звертатись до суду з цим позовом.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 рокув задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду дійним її обставинам, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не встановив усіх обставин справи , не взяв до уваги її доводів про ухилення ОСОБА_2 від його батьківських обов`язків.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Середа А.А. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні позову. ОСОБА_2 та його представник - адвокат Трачук Н.І. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року просили залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 виявив бажання спілкуватися з дітьми, що може позитивно вплинути на інтереси дітей.

Колегія суддів вважає цей висновок таким, що не відповідає обставинам справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Так, на підтвердження обставин ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . суду було надано такі докази.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2016 (а.с. 5- 6), про розірвання шлюбу, відповідно до якого фактичні шлюбні відносини між подружжям припинені, батько дітей у їх вихованні та матеріальному забезпеченні участі не бере.

18 листопада 2018 року Комунарським відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на підставі судового наказу № 333/4236/18, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя 16.08.2018 р., про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , аліментів на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 09 серпня 2018 р., у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до повноліття кожного з дітей було відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу.

Як вбачається з копії постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами від 28.01.2019 року на підставі судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 , останньому встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого державним виконавцем Комунарського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 25.07.2023, заборгованість зі сплати аліментів з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_8 станом на 21.07.2023 складає 241 638.81 грн.

Відповідно до довідки №718, виданою Олександрівською селищною адміністрацією Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 05.09.2023, ОСОБА_6 , який мешкає в АДРЕСА_1 без реєстрації з 15.06.2018 року, склад сім`ї: дружина - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_3 , сини - ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Характеристикою ОСОБА_3 (вих. № 02-13/163 від 29.09.2023), наданою Олександрівським закладом середньої освіти Чорноморської міської ради (а.с. 17). Підтверджено, що дівчинка є ученицею 7-А класу, навчається у вказаному закладі освіти з 4 класу, має позитивні навчальні відгуки. Також зазначено, що мати приділяє належну увагу вихованню доньки, постійно цікавиться її успіхами у школі, бере активну участь у житті школи та класу. Батько - ОСОБА_2 за період навчання доньки до школи не з`являвся, життям дитини не цікавиться, з нею не проживає.

Відповідно до характеристики ОСОБА_4 (вих. № 02-13/162 від 29.09.2023), наданої Олександрівським закладом середньої освіти Чорноморської міської ради (а.с. 18), хлопчик є учнем 6-А класу, навчається у вказаному закладі освіти з 3 класу, має позитивні навчальні відгуки. Також зазначено, що мати приділяє належну увагу вихованню сина, постійно цікавиться його успіхами у школі, бере активну участь у житті школи та класу. Батько - ОСОБА_2 за період навчання доньки до школи не з`являвся, життям дитини не цікавиться, з ним не проживає.

Матеріали справи також містять декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_4 № 000-К361-ЗМКХ, укладену 12.08.2018 в присутності позивача (а.с. 19-20) та декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_3 № 000-5438-2М9М. укладену 12.08.2018 в присутності матері (а.с. 21-22).

Відповідно до виписки з медичної картки на ім`я ОСОБА_3 від 20.07.2023 (а.с. 23), з 2014 року дитина перебуває під наглядом дитячої поліклініки м. Чорноморськ. рекомендації щодо вакцинації, профоглядів, лікування виконує мати, а батько на прийом до лікаря не приходив.

Згідно з випискою з медичної картки на ім`я ОСОБА_4 від 20.07.2023 (а.с. 24), дитина перебуває під наглядом педіатра дитячої поліклініки м. Чорноморськ з 2014 року, за період спостереження вакцинація та профогляд виконані згідно віку. Мати рекомендації по обстеженню, спостереженню та лікуванню дитини виконує, батько на прийом до лікаря ніколи не приходив.

Також матеріали справи містять інформацію про судові провадження відносно ОСОБА_2 щодо притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності, стягнення аліментів, стягнення боргу за комунальні послуги.

Згідно з постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2019 (а.с. 75-77), ОСОБА_2 не сплачує аліменти на утримання дітей, має заборгованість. З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_2 під розпис був повідомлений про складання відносно нього протоколу, ознайомлений з його змістом. Суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_2 щодо несплати аліментів на утримання дітей та відповідно вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП.

Однак, належних висновків відповідач не зробив і в подальшому продовжив ухилятися від сплати аліменти на утримання своїх дітей, про що свідчить розрахунок заборгованості.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2018 (а.с. 78-80), ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 (а.с. 81-85), ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 ОСОБА_2 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2018 встановлено, що відповідач по справі- ОСОБА_2 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, біля будівлі Комунарського районного суду м. Запоріжжя, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Європейська, б.7, шляхом присвоєння знайденого, незаконно придбав шість поліетиленових зіп-пакетів із кристалічною речовиною білого кольору та полімерний флакон і медичний шприц із рідинами коричневого кольору, які, незаконно зберігав при собі. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України та призначено покарання у виді штрафу.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2019 року встановлено, що на виконанні у Комунарському відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу № 333/4236/18, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя 16.08.2018 р., про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , аліментів на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 09 серпня 2018 р., у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до повноліття кожного з дітей. Боржник ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей сплачує в не повному обсязі, станом на 01 вересня 2019 р. має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 41679,96 грн. за період з серпня 2018 р. до серпень 2019 р., що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. ОСОБА_2 визнати винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП. Притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183-1 КУпАП та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді 120 (сто двадцять) годин суспільно корисних робіт.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2023 ОСОБА_2 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 22.12.2023 року №441, орган опіки та піклування - виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На думку апеляційного суду вказані документи є належними доказами на підтвердження ухилення відповідача від виконання ним обов`язку щодо виховання дітей, їх утримання, забезпечення та здобуття освіти тощо.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції допитано свідків: ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повідомили обставини не участі ОСОБА_2 у вихованні дітей: матеріальної підтримки дітям не надавав, відносини з дітьми дуже погані, з дітьми не спілкувався, не писав їм в соціальних мережах, не спілкувався з ними, хоча знав про місце їх проживання, ніхто йому не перешкоджав бачитися з дітьми.

На думку апеляційного суду саме лише заперечення у відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог, не може бути свідченням того, що відповідач дійсно виявив бажання спілкуватися з дітьми і виконувати щодо них свої батьківські обов`язки.

Твердження відповідача про те, що йому не було відомо про місце знаходження дітей не підтверджено належним доказами. Адже, з 2014 року він мав достатньо часу для того, щоб звернутися до органів опіки і піклування, суду, поліції, тощо з питанням про встановлення порядку спілкування з дітьми, для визначення їх місця знаходження та ін.

Оцінивши вищезазначені докази у сукупності з іншими доказами у справі, такими як рішення виконавчого комітету Чорноморської міської ради від 22.12.2023 №4411 «Про затвердження висновку щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 » та висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, відповідно до якого орган опіки вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у порушення вимог частини шостої статті 19 СК України, суд першої інстанції, не застосовуючи його, не вказав, чому такий висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, колегія суддів доходить переконання, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам малолітніх дітей, так як він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх розвиток, він не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, а своїм негативним способом життя, на який вказують судові рішення, що набрали законної сили, може показати поганий приклад і створити небезпеку для життя і здоров`я дітей, він не виявляє справжнього інтересу до їх внутрішнього світу і виховання, підтвердженням чого є свідчення дітей про те, що десь у Запоріжжі є їх батько, якого вони не бачили.

Оскільки відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх аргументів та обставин, враховуючи, що те, що практично через сім років і тільки після подання позовної заяви про позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 він згадав, що є їх біологічним батьком і почав заперечувати проти позову. При цьому не проявляв за цей час жодного інтересу до дітей, адже відповідач не надав суду навіть скриншотів переписки з колишньою дружиною щодо дітей у будь-якому з месенжерів або соціальних мережах, на підтвердження такого листування у разі його дійсної наявності.

Проте, з наданих доказів та встановлених обставин вбачається, що відповідач взагалі не цікавився їх життям, не проявляв до них інтересу, жодної участі у вихованні чи навчанні дітей не брав, не допомагав матеріально.

Колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки умовне бажання ОСОБА_2 спілкуватися з дітьми та можливий намір відновити відносини з ними ґрунтується на словах і не підкріплений жодним доказом.

Суд поверхнево дослідив висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, затверджений рішенням виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 22.12,2023 року за № 441 (а.с. 88-90), який є не лише думкою компетентного органу про доцільність батьківських прав про доцільність, а й суттєвим доказом ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Так, орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Під час вирішення цього питання було враховано характеристики на дітей з місця навчання, участь в навчальному процесі батьків. Проведено опитування дітей, з якого стало відомо, що їх батько ОСОБА_14 не приходить до них у гості, не телефонує, не вітає зі світами, не дарує подарунків. ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не виявляють до батька родинних почуттів, не мають бажання спілкуватися з ним. З боку матері перешкоди відповідачу щодо здійснення ним своїх батьківських прав і обов`язків не чинилися і не чиняться, поважні причини не виконання відповідачем своїх обов`язків відсутні. Додано відповідні довідки про результати опитування дітей (а.с. 95-96).

До Висновку додано лист Служби у справах дітей Запорізької міської ради від 15.11.2023 (а.с.92) про те, що спеціалістами відділу по Комунарському району був здійснений вихід за адресою проживання (реєстрації) ОСОБА_2 АДРЕСА_2 , яким стало відомо, що він зареєстрований за цією адресою, однак з 2015 року не мешкає. При цьому, звернень до відділу по Комунарському району Служби у справах дітей Запорізької міської ради від ОСОБА_2 щодо питання встановлення порядку участі у вихованні своїх малолітніх дітей не було.

Зазначене свідчить, що відповідач не бажав приймати участі у вихованні доньки та сина, свідомо не вживав заходів для налагодження, як він зазначив, втраченого контакту з ними. Не спробував через відповідні органи вплинути на матір, яка, з його слів, без відома та дозволу батька, вивезла дітей з місця спільного проживання.

Відповідно до абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від З30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини. її навчання. підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року (справа № 459/3411/18) лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Батько не піклувався про фізичний і духовний розвиток дітей, стан здоров`я, їх навчання, підготовку до самостійного життя.

26 січня 202 року у справі 203/3505/19 Верховний Суд зазначив, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав.

Відповідно до ст.ст. 8,11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо.

Конвенцією про Права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в частині неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, у зв`язку з чим, її слід задовольнити, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог і вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 має право на відшкодування їй витрат зі сплати судового зборуза подання позовної заяви в розмірі 1073,60 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1610 грн, що разом складає 2683,60 грн, які слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року- скасувати. Прийняти у цій справі нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 2683 (дві тисячі шістсот вісімдесят три) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: