Справа № 526/2084/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

26.09.2024 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Тараненко Т.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зіньків в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , мешканця: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 про стягнення боргу за розпискою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 про стягнення боргу за розпискою.

З Гадяцького районного суду Полтавської області для розгляду дана справа надійшла 07.12.2023 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Зіньківського районного суду Полтавської області дану справу передано на розгляд судді Должко С.Р.

З позову вбачається що 06.07.2018 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було укладено розписку відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 1000 дол США ,за дані кошти ОСОБА_2 зобов`язується надати в користування будинок в АДРЕСА_2 , з прилеглою землею 0,50 га, в строк до 07.01.2018 року. Протягом 2018 -2021 року ОСОБА_1 звертався до відповідача для отримання будинку в користування чи повернення коштів, однак отримав відмову. Свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого позивач звернувся з позовом до суду в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу за розпискою від 06.07.2018 року в розмірі 28000 грн 00 коп. та судовий збір.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 28.12.2023 року справу прийнято до провадження та призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 03.05.2024 року призначено по справі судовий розгляд.

01.11.2021 року відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позов, у якому зазначено, що між ним та ОСОБА_1 була досягнута усна домовленість про купівлю-продаж житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_2 ,домовленості про те, що будинок буде наданий у користування не було. ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 оформити договір купівлі-продажу нотаріально, але він пояснив, що в даний час не бажає оформляти нотаріальний договір, а хоче дочекатися доки в Гречанівській сільській раді буде створено ОТГ. За продаж цього будинку 06.07.2021 року ОСОБА_1 дав йому 1000 дол. США, про що ОСОБА_2 написав розписку в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , після чого ОСОБА_1 поїхав і не з`являвся до будинку. Восени 2018 року ОСОБА_2 зателефонував ОСОБА_1 запитати чому він не їде до будинку, на що останній повідомив, що в нього хворіє дружина і йому не до будинку. Влітку 2019 року з даного житлового будинку було вчинено крадіжку речей, але осіб які це зробили працівниками поліції не встановлено. У січні 2021 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 листа в якому останній прохав 5000 грн на лікування дружини, а в разі відмови він змушений буде забрати 18000 дол.США і повернути будинок. У лютому 2021 року його викликав дільничий інспектор та повідомив, що ОСОБА_1 звернувся до поліції з заявою про те, що ОСОБА_2 взяв у нього 1000 дол США в борг і не віддає. Після цього ОСОБА_1 неодноразово телефонував та повідомив, що купувати будинок не буде і просив повернути 1000 дол США . На цю пропозицію він повідомив що згідний повернути 800 доларів ,а 200 доларів запропонував ОСОБА_1 відшкодувати в рахунок компенсації.

08.04.2021 року ОСОБА_1 разом з дружиною приїхали до ОСОБА_2 та домовилися про те, що ОСОБА_2 поверне ОСОБА_1 800 доларів і вони не матимуть один до одного ніяких претензій, а 200 доларів буде компенсацією за понесені витрати у зв`язку з відмовою у придбанні будинку.

08.04.2021 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 800 доларів США про що останній написав розписку в якій зазначив, що відмовляється від будинку в АДРЕСА_2 , із земельною ділянкою які були ним куплені 06.07.2018 року. У якості компенсації за знецінення будинку з 06.07.2018 року по 08.04.2021 року та у зв`язку з пограбуванням будинку невідомою особою, ОСОБА_1 залишає 200 доларів США та зазначив про те, що матеріальних і фінансових претензій до ОСОБА_2 не має. У зв`язку з вищевикладеним просив відмовити в задоволенні позову (Т.1 а.с.28-29).

30.11.2021 року ОСОБА_1 надіслав відповідь на відзив де зазначив про те, що виходячи зі змісту розписки на користування будинком і присадибною ділянкою не претендує домовленість по оформленню будинку ОСОБА_2 запропонував пізніше коли все врегулюється, але пізніше все з ним було розірвано в двохсторонньому порядку. Ключі від будинку ОСОБА_2 не віддавав, він в ньому не проживав. Після звернення до поліції зі скаргою ОСОБА_2 погодився віддати 1000 дол. США . Також заперечує факт того до восени 2018 року ОСОБА_2 до нього телефонував, щоб вияснити чому він не їде до будинку, крім цього зазначив, що його дружина нічим не хворіла і записку він не писав ( Т.1 а.с.54).

02.12.2021 року ОСОБА_2 надіслав заперечення на відповідь на відзив з якого вбачається, що розписку 06.07.2021 року він ОСОБА_1 не надавав, при наданні розписки 06.07.2018 року у їх була усна домовленість про те, що ОСОБА_2 протягом двох тижнів забирає свої речі з будинку і віддає ключі від будинку. Проте, зазначив у позові ОСОБА_1 , що протягом 2018 -2021 р він не надав будинок у користування не відповідає дійсності. Про повернення будинку він висловив у листі 26.01.2021 року про хвору дружину і вимогу виплатити за будинок 18000 дол. США, якби вимога була повернути 1000 дол США він би її виконав. Про те що він не міг додзвонитися не відповідає дійсності, оскільки як вказано ОСОБА_1 у позовній заяві протягом 2018-2021 року він неодноразово мав з ОСОБА_2 розмову. 08.04.2021 року відповідно до домовленості між сторонами ОСОБА_2 віддав ОСОБА_1 800 дол США за повернутий будинок про що він написав розписку в присутності свідків і згідно якої він зазначив що не має матеріальних та фінансових претензій до ОСОБА_2 .. Нотаріально оформляти будинок ОСОБА_1 не хотів мотивуючи це тим, що при створенні Краснолуцької ОТГ це буде коштувати дешевше (Т.1 а.с.59-60).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Маляр М.В. не з"явилися, від представника надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовільнити.

Відповідач ОСОБА_2 з`явився в судове засідання в режимі відеоконференції з Гадяцьким районним судом Полтавської області ,позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, заслухавши відповідача, зачитавши клопотання представника позивача, який підтримав позовні вимоги, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час.

Відповідно до рішення Ради Суддів України від 24 лютого 2022 року № 9 щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні Верховна Рада України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні запровадила воєнний стан через вторгнення Росії в Україну.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Рада суддів України вирішила звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист.

З урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю рекомендувати зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Судом встановлено, що 06.07.2018 року написана розписка наступного змісту Я ОСОБА_2 , 1960 року народження в присутності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 отримав гроші в сумі 1000 доларів США від ОСОБА_1 за продаж будинку по АДРЕСА_2 ,який одержав у спадок від померлої тітки ОСОБА_6 . На користування будинком і прилеглою земельною ділянкою площею 0,50 га. не претендує (Т.1 а.с.67).

В матеріалах справи міститься лист - вимога про повернення коштів ОСОБА_1 від 29.10.2021 року адресована ОСОБА_2 , зі змісту з якого ОСОБА_7 звертаємося до Вас з Любою за матеріальною допомогою, можете всі 3 роки користуватися моєю земельною ділянкою коло хати яку я купив у Вас, гроші необхідні для лікування жінки, якраз нехватає 5000 грн. Реквізити потрібні для перечислення мені вам надаємо. Чекаємо рішучих дій. Якщо ви не надасте нам в помощі прийдеться назад забирати 18 тис дол. бо виходу не має (Т.1 а.с.30). Дана вимога надіслана відповідачеві поштовим зв`язком.

Крім цього в матеріалах справи мається розписка ОСОБА_1 від 08.04.2021 року зі змісту якої вбачається ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відмовилися від будинку в АДРЕСА_2 із земельною ділянкою 0,5 га купленого мною 06.07.2018 року у ОСОБА_2 і одержав від нього гроші в сумі 800 дол. США, 200 дол. залишаємо в якості компенсації за знецінення будинку з 06.07.2018 року по 08.04.2021 року та у зв`язку з пограбуванням будинку невідомою особою, за цей період і виплачую ОСОБА_2 транспортіровку газу. Гроші отримав у присутності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та зазначено номера отриманих купюр: 8 копюр по 100 дол США кожна. Матеріальних і фінансових претензій до ОСОБА_2 не має ( Т.1 а.с.32).

З розписки ОСОБА_2 від 24.08.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 повертає ОСОБА_1 200 дол США без процентів , знецінення під час війни. ОСОБА_1 не буде подавати позовів ні до Апеляційного суду ні до Касаційного у справі за розпискою від 06.07.2018 року і ОСОБА_1 після отримання 200 дол. США ніяких претензій до ОСОБА_2 не має. Мирову угоду можемо викласти у Гадяцькому районному суді 24.08.2023 року( а.с.245).

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 05.06.2024 у справі №640/15157/16-ц, від 23.10.2019 у справі №723/304/16 досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні в`являти їх справжню правову природу. Не зважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Як було встановлено в судовому засіданні 06.07.2018 року ОСОБА_2 1960 року народження в присутності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 отримав гроші в сумі 1000 доларів США від ОСОБА_1 за продаж будинку по АДРЕСА_2 ,який одержав у спадок від померлої тітки ОСОБА_6 . На користування будинком і прилеглою земельною ділянкою площею 0,50 га. не претендує (Т.1 а.с.67). В зазначеному будинку ОСОБА_1 не з`являвся і не проживав, нотаріально договір купівлі-продажу не посвідчувався .

В подальшому згідно розписки ОСОБА_1 від 08.04.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відмовилися від будинку в АДРЕСА_2 із земельною ділянкою 0,5 га купленого 06.07.2018 року у ОСОБА_2 і одержали від нього гроші в сумі 800 дол. США, 200 дол залишили в якості компенсації за знецінення будинку з 06.07.2018 року по 08.04.2021 року та у зв`язку з пограбуванням будинку невідомою особою за цей період і виплачую ОСОБА_2 транспортіровку газу. Гроші отримав у присутності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ОСОБА_4 та зазначені номери отриманих купюр: 8 копюр по 100 дол США кожна. Матеріальних і фінансових претензій до ОСОБА_2 не має (Т.1 а.с.32).

Тобто судом встановлено факт купівлі продажу будинку з земельною ділянкою в АДРЕСА_2 за який ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 1000 дол. США , які в подальшому повернув , що підтверджується розпискою від 08.04.2021 року ( а.с.30) та 24.08.2023 року ( а.с.245) в свою чергу ОСОБА_1 зазначив про те що кошти отримав і претензій до ОСОБА_2 ні матеріальних ні фінансових не має.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але яка й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, шляхом надання розписки про отримання грошових коштів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Дослідивши укладені між сторонами розписки, суд виходити з того, що з їх змісту вбачається що дійсно за користування будинком ОСОБА_1 заплатив ОСОБА_2 1000 дол США, які в подальшому ОСОБА_2 повернув, питання про визнання розписок недійсними чи призначення почеркознавчих експертиз сторонами не ставилося, а тому вони є належними доказами по справі.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, справжню правову природу розписки, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позов ОСОБА_1 , мешканця: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 про стягнення боргу за розпискою задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові слід відмовити, тому судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 4-13,76-89,258-273,280-289 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , мешканця: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 про стягнення боргу за розпискою відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за на слідками апеляційного перегляду.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 02 жовтня 2024 року .

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р. Должко