КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 760/7611/23 Головуючий у суді І інстанції Коробенко С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Музичко С.Г., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу протиправним, стягнення середнього заробітку, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про призупинення трудового договору, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини доходу та за дні невикористаної відпустки, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 14 серпня 2020 року між ним та Акціонерним товариством «Українська залізниця» було укладено трудовий договір №220-2020, згідно з яким ОСОБА_1 призначено на посаду директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця», строком з 14 серпня 2020 року до 15 серпня 2022 року включно відповідно до п.7.1.

Наказом Правління АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос позивачу було призупинено дію трудового договору з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Наказом Правління АТ «Укрзалізниця» від 11 серпня 2022 року №315/ос ОСОБА_1 15 серпня 2022 року звільнено з посади директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця» у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Позивач вважає призупинення укладеного з ним трудового договору на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» незаконним та таким, що відбулось з порушенням трудового законодавства, а наказ Правління АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос таким, що підлягає скасуванню. В обгрунтування позову зазначав також, що головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Проте, відповідачем, як роботодавцем було визначено вибірково коло працівників філії, з якими було призупинено дію трудового договору, при цьому за місцезнаходженням філії не велися та не ведуться воєнні дії, територія не була окупована, робоче місце позивача, приміщення, офісна техніка не були знищені або пошкоджені. При цьому позивач жодним чином не ініціював перед відповідачем питання про припинення дії її трудового договору, не заявляв про неможливість виконання роботи.

У зв`язку з чим позивач заявив вимоги про стягнення середньої заробітної плати за період з 01 квітня 2022 року по 15 серпня 2022 року в розмірі 590 435,12 гривень, як оплату за час вимушеного прогулу; компенсації інфляційних втрат частини доходів внаслідок порушення встановлених строків їх виплати у розмірі 63522,18 гривень; моральної шкоди в розмірі 40000 гривень внаслідок порушення трудових прав; компенсації за невикористану відпустку у розмірі 60969,60 гривень, судових витрат на правничу професійну допомогу та судовий збір.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022 за №389/о «З особового складу» в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2022 року по 15 серпня 2022 року в розмірі 590435,12 грн та компенсацію за дні невикористаної відпустки в розмірі 60969,60 грн, а всього - 651404,72 грн (з вирахуванням усіх обов`язкових податків, платежів та зборів).

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Редевич Оксана Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2024 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 протягом періоду з 18.08.2021 року по 08.10.2021 року та з 17.10.2021 року по 18.02.2022 року постійно перебував на лікарняному, які не були тривалими зазвичай та продовжувалися близько 5 робочих днів, після відкривався новий листок непрацездатності.

В період з 11.10.2021 по 13.10.2021 ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці та не надав підтверджуючих документів, щодо поважності причин відсутності.

З 24.02.2022 року закупівлі матеріально-технічних ресурсів для регіональних філій, філій Товариства були майже припинені, у зв`язку з цим працювати залишилися лише окремі працівники, які віднайшли можливість працювати та бути на постійному зв`язку з керівництвом.

Вказувала на те, що ОСОБА_1 з 19.02.2022 року та під час збройної агресії російської федерації проти України, був відсутній на робочому місці, на зв`язок з керівництвом не виходив, на телефонні дзвінки не відповідав.

Згідно наказу AT «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами) воєнного стану, керуючись ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів з 01.04.2022 призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Також вказувала, що станом на 01.04.2022 року відповідач був позбавлений можливості надати позивачу будь-яку роботу у зв`язку з його фізичною відсутністю на роботі як і відсутністю з ним будь-якого зв`язку.

Факт того, що ОСОБА_1 не міг виконувати трудові обов`язки підтверджується його відсутністю на робочому місці у період з 24.02.2022 року по 31.03.2022 року. В табелях обліку використання робочого часу зафіксовано, що в даний період позивач був відсутній на роботі з нез`ясованих причин.

Вважає посилання суду першої інстанції на те, що з 01.04.2022 року на території міста Києва не проводилось активних бойових дій, спростовується п. 2.11 розділу II наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», згідно якого вся територія міста Києва вважається такою, на якій проводились активні бойові дії з 24.02.2022 року по 30.04.2022 року.

Також вважає, що позивач не виходив на роботу не з причин видачі щодо нього наказу від 01.04.2022 №389/ос. Про його існування він не знав ні у квітні 2022 року, ні у серпні 2022 року, оскільки на роботі він не з`являвся та на зв`язок з роботодавцем не виходив.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції неправильно застосував ч. 2 ст. 235 КЗпП України, з огляду на те, що склад трудового майнового правопорушення відсутній, оскільки неотримання позивачем заробітної плати у спірний період не знаходилось у безпосередньому зв`язку з виданням відповідачем наказу від 01.04.2022 №389/ос, так як позивач не знав про даний наказ і не виходив на роботу не через видачу такого наказу, а з власних мотивів.

На переконання представника апелянта, суд першої інстанції в порушення положення ст. ст. 9 та ч 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» стягнув грошову компенсацію, в тому числі і за невикористану додаткову відпустку, оскільки виходи з розрахунку 31 день відпустки на рік, в той час, як п. 4.3 трудового договору № 220-2020 від 14.08.2020 року встановлює право на 24 календарних днів щорічної основної відпустки.

Звернула увагу суду на те, що судом до розрахунку включено середньоденний заробіток, розрахований як для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно розрахунку оплати відпустки ОСОБА_1 його середньоденний заробіток для оплати компенсації за невикористану відпустку складає 1 913,94 грн. (копія міститься в матеріалах справи). Судом першої інстанції безпідставно взято до розрахунку середній заробіток для оплати вимушеного прогулу у розмірі 6 086,96 грн.

23 вересня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката Боченка П.С., просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги визнаючи протиправним і скасовуючи наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022 року за № 389/о «З особового складу» в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачем не доведено неможливості надання роботи позивачу у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, адже філія працювала і працівники свої функції виконували, жодних даних про те, що робоче місце позивача було знищене в результаті бойових дій чи передане в розпорядження іншого працівника тощо, матеріали справи не містять. Відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо неможливості обох сторін виконувати свої обов`язки за трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, які є обов`язковою умовою призупинення дії трудового договору відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 590435,12 грн та компенсацію за дні невикористаної відпустки в розмірі 60 969,60 грн, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що період, за який нараховується заробітна плата за час вимушеного прогулу становить 97 днів (з 1 квітня 2022 року по 15 серпня 2022 року), а розмір заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 590435,12 гривень (6086,96 гривень х 97 днів).

Суд першої інстанції обгрунтовував також свої висновки тим, що оскільки судом встановлена незаконність наказу про призупинення дії трудового договору, та врахувавши ту обставину, що позивач звільнений 15 серпня 2022 року з посади у зв`язку з припиненням строку дії трудового договору, з відповідача підлягає стягненню заробітна плата за дні невикористаної відпустки у розмірі 60 969,60 гривень, яка розрахована наступним чином (10 днів невикористаної відпустки (31 день на рік/12 місяців = 2,5 днів за місяць, помножується на 4 місяці) х 6 086,96 гривень (середньоденна заробітна плата)).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо компенсації за завдану моральну шкоду, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем до позовної заяви не долучено жодного доказу додаткових зусиль, які прикладав позивач за цей період, у чому вони виразились, чого вони стосувались, яким чином так змінився його звичний ритм життя у зв`язку із оскаржуваним наказом, що це призвело до моральних страждань, тому суд першої інстанції вважав, що доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди не доведеними.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 14 серпня 2020 року між позивачем та відповідачем був укладений трудовий договір № 220-2020, згідно якого ОСОБА_1 прийнято на посаду директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця», відповідно до пункту 7.1. трудового договору №220-2020 строк договору з 14 серпня 2020 року до 15 серпня 2022 року включно (а.с. 187-204 том 1).

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 14 серпня 2020 року №1613/ос Позивача призначено на посаду директора філії «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця» (03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 11/15) на умовах трудового договору в письмовій формі з 14 серпня 2020 року (а.с. 18 том 1).

Згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 26.07.2021 року № 332/ос введено в дію додаткову угоду від 26.07.2021 року № 1 до трудового договору від 14.08.2020 року № 2200-2020, укладеного з ОСОБА_1 та внесено зміни до наказу від 14.08.2020 № 1612/ос змінивши слова «з 14.08.2020 до 13.08.2021» словами «з 14.08.2020 до 15.08.2022».

Рішенням Правління АТ «Укрзалізниця» від 25 листопада 2021 року (протокол № Ц-56/134Ком.т) ухвалено нову організаційну структуру, відповідно до зазначеного рішення затверджено Положення про філію «Центр забезпечення виробництва» АТ «Укрзалізниця (а.с 86 том 1).

Відповідно до п.5.5.1. Положення про філію поточне керівництво та управління діяльністю Філії відповідно до планів, затверджених Товариством здійснює директор виконавчий Філії на підставі довіреності.

З 18.08.2021 року ОСОБА_1 перестав з`являтися на своєму робочому місці за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується листом від 23.05.2023 року №ЦЗВ-18/3318 (а.с. 82-85 том 1).

Відповідачем повідомлено, що у зв`язку з відсутністю на робочому місці ОСОБА_1 в.о. менеджера-начальника відділу кадрових та соціальних питань Філії з відповідною періодичністю (щоденно) намагалась зв`язатися шляхом мобільного зв`язку за номером ОСОБА_1 НОМЕР_2, який зазначений ним в його особовій справі, при цьому абонент знаходиться не в зоні обслуговування мобільного оператора, а тому будь-який зв`язок з ОСОБА_1 був відсутній, що підтверджується листом від 23.05.2023 року №ЦЗВ-18/3318 (а.с. 82-85 том 1).

Крім того, Філією на адресу місця проживання/реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , був направлений засобами поштового зв`язку лист від 20.10.2021 року № ЦЗВ-20/3876 з проханням повідомити про причини відсутності на робочому місці (а.с. 88 том 1).

В подальшому, ОСОБА_1 на адресу АТ «Укрзалізниця» та Філії надіслав лист-відповідь від 18.11.2021 (вх. від 24.11.2021 №Ц652/0/80-21), який містив інформацію про те, що ОСОБА_1 перебуває на лікарняному і надасть документи щодо підтвердження тимчасової непрацездатності, після виходу на роботу, після закінчення тимчасової непрацездатності (а.с. 100 том 1).

16.08.2022 року на адресу Філії надійшов від ОСОБА_1 лист-повідомлення № 1 (вх. від 16.08.2022 № ЦЗВ-04/10), в якому зазначалося про надання оригіналів листів непрацездатності ОСОБА_1 за період його відсутності з 06.09.2021 року по 18.02.2022 року (за винятком з 11.10.2021 року по 13.10.2021 року) (а.с. 101-103 том 1).

В період з 11.10.2021 року по 13.10.2021 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці та не надав підтверджуючих документів, щодо поважності причин відсутності.

Встановлено, що наказом АТ «Укразалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів:

1. Припинено з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом за № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року працівникам, які зазначені у додатку № 1.

2. З 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у додатку № 1 до цього наказу, зокрема, позивачу (а.с.127 том 1).

У позовній заяві зазначено, що зі змістом наказу від 01 квітня 2020 року №389/0с позивач ознайомився з листа АТ «Укрзалізниця» від 28.02.2023 № Ц-7-91/476-23, отриманого на адвокатський запит, коли звернувся за правовою допомогою. Дана обставина в судовому засіданні не заперечувалась представником відповідача.

Судом встановлено, що філія «Центр забезпечення виробництва» АТ «Українська залізниця», де працював позивач директором філії, з початком збройної агресії російської федерації проти України 24 лютого 2022 року не припинила своєї роботи.

При цьому, з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні було призупинено дію трудового договору з позивачем, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з п. 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та в обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ч. 2 ст. 1 вказаного Закону на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

Особливістю призупинення дії трудового договору є вимушена необхідність тимчасово не виконувати роботу протягом періоду, який роботодавцем не оплачується та тривалість якого може бути значною. На переконання суду, зазначене, за своєю правовою природою, є фактичним відстороненням від роботи (позбавленням права виконувати роботу за плату) та вимушеним прогулом. При цьому, захист відповідного права особи іншим чином є неможливим.

Аналогічні висновки неодноразово викладені в постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/22 (провадження № 61-13092ск23).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дав невірну оцінку доказам у справі, дійшов помилкового висновку задовольняючи частково позовні вимоги, визнаючи та скасовуючи наказ АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року за № 389/о «З особового складу» в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , а також стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2022 року по 15 серпня 2022 року та компенсацію за дні невикористаної відпустки, оскільки позивач ОСОБА_1 з 19.02.2022 року та під час збройної агресії російської федерації проти України, був відсутній на робочому місці. Факт того, що ОСОБА_1 не міг виконувати трудові обов`язки підтверджується його відсутністю на робочому місці у період з 24.02.2022 року по 31.03.2022 року, в табелях обліку використання робочого часу зафіксовано, що в даний період позивач ОСОБА_1 (а.с. 107, 110-112 том 1).

В суді апеляційної інстанції позивач не зазначив поважні причини відсутності на роботі в цей період та не вказав, які саме відповідачем порушено його трудові права в період його відсутності на робочому місці з 18.02.2022 року по день звільнення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивач звертаючись з позовом заявив вимоги про виплату йому заробітної плати, за період, коли він фактично не працював, проте такі вимоги суперечать як норма трудового законодавства, так і положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Оскільки відсутність позивача на роботі виключає його можливість виконання роботи, висновки суду першої інстанції про протиправність наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року за № 389/о в частині призупинення трудового договору з ОСОБА_1 є помилковими.

Доводи сторони позивача викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивач не був ініціатором призупинення з ним трудового договору, не звертався до відповідача з питанням про те, що він не може виконувати роботу через збройну агресію і тому слід призупинити з ним дію трудового договору, суд апеляційної інстанції відхиляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач не виходив на роботу не з причин видачі щодо нього наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року за № 389/о. Суд апеляційної інстанції вважає, що станом на 01.04.2022 року відповідач АТ «Укрзалізниця» був позбавлений можливості надати позивачу будь-яку роботу у зв`язку з його фізичною відсутністю на роботі як і відсутністю з позивачем будь-якого зв`язку.

Оскільки позивач фактично не з`являвся на робочому місці та не виконував покладені на нього трудові обов`язки, що в свою чергу свідчить про призупинення виконання ним своїх посадових обов`язків. Отже відсутність позивача на робочому місці виключає можливість виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надало право відповідачу АТ «Укрзалізниця» на видачу наказу від 01.04.2022 року за № 389/о в частині призупинення трудового договору з ОСОБА_1 .. Такий наказ відповідає вимогам закону.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 01 квітня 2022 року по 15 серпня 2022 року та компенсацію за дні невикористаної відпустки, а також стосовно компенсації за завдану моральну шкоду, є похідними від позовних вимог про скасування наказу від 01.04.2022 року за № 389/о, тому суд апеляційної інстанції вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що трудове та майнове право позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції не повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, та надано не вірну оцінку доказам.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, ьо відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору лише в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» сплатила судовий збір в сумі 9771 грн 08 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 449310 від 28.06.2024 року.

З огляду на те, що колегія суддів задовольнила апеляційну скаргу відповідача та скасувала рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, то відшкодуванню за рахунок державного бюджету підлягають витрати АТ «Укрзалізниця», пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги з оскарження судового рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 6550 грн 27 коп.

Оскільки в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору не звільнений від сплати судового збору, то з позивача на користь АТ «Укрзалізниця» підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги з оскарження судового рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, у розмірі 3220 грн 80 коп.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу протиправним, стягнення середнього заробітку, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» судові витрати у вигляді судового збору у сумі 3220 грн 80 коп.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» судові витрати у вигляді судового збору у сумі 6550 грн 27 коп. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», , адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5.

Повний текст постанови складено «08» листопада 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

В.І. Олійник