Справа № 758/5395/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання - Карпишиної К. С.,

представник відповідача - Зарубіна Т.М.,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (далі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі за текстом - відповідач 1), ОСОБА_3 (далі за текстом - відповідач 2, разом далі - співвідповідачі), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» (далі за текстом - КК ЦКС), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

У позовній заяві просила визнати співвідповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (далі за текстом - спірна квартира); вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є наймачем спірної квартири, зареєстрована і фактично проживає в ній з 1964 року, особовий рахунок відкрито на неї, квартира не приватизована і належить до комунальної власності.

Окрім позивача, у спірній квартирі також зареєстровані співвідповідачі. Разом з тим, як стверджує позивач, співвідповідачі у спірній квартирі фактично не проживають протягом останніх п`ятнадцяти років, залишили квартиру добровільно, будь-які належні їм речі в квартирі відсутні.

Як зазначає позивач, реєстрація місця проживання співвідповідачів у спірній квартирі спричиняє порушення її права на користування жилим приміщенням, оскільки позивач самостійно несе витрати на утримання жилого приміщення та оплату комунальних послуг, а нарахування плати за певні послуги здійснюється за нормами споживання відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Крім того, з огляду на розмір її сукупного доходу, позивач має право на житлову субсидію, але не може її отримати, оскільки при наданні субсидії враховуються доходи усіх осіб, які зареєстровані у житловому приміщенні.

Заочним рішенням суду від 12 червня 2024 року позов було задоволено, визнано співвідповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою.

14.10.2024 року судом було отримано спільну заяву співвідповідачів про перегляд заочного рішення від 12 червня 2024 року по справі №758/5395/24.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року заяву співвідповідачів про перегляд заочного рішення було задоволено, скасовано заочне рішення суду від 12.06.2024 у справі № 758/5395/24 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

04.11.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник співвідповідачів адвокат Зарубіна Т.М. просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Зазначила, що позивачем не було надано жодного належного письмового доказу на підтвердження факту не проживання співвідповідачів в спірній квартирі протягом 15 років, обставини, викладені у позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наданими співвідповідачами доказами.

Повідомила, що співвідповідачі проживали в спірній квартирі все своє життя, там знаходяться їх особисті та побутові речі. За роки проживання неодноразово робили ремонти в квартирі, сплачували комунальні платежі. Оскільки особовий рахунок не був поділений, гроші за комунальні послуги вони віддавали позивачу для здійснення оплати, претензій щодо сплати комунальних платежів від останньої не надходило. Іншого постійного житла співвідповідачі не мають.

Відповідач-1 проживала у спірній квартирі з дитинства, зареєстрована з 29.08.1989 року, її вітчим був рідним братом позивача. Відповідач 2 є рідним сином відповідача 1, проживав в спірній квартирі з дня народження та був зареєстрований 14.11.1991 року.

Відповідач-1 за характером своєї роботи може перебувати у своїх підопічних довгий час з метою надання допомоги та догляду, але вона та не залишала спірну квартиру більше ніж на місяць та постійно нею користувалася. Крім того, мати її чоловіка потребувала сторонньої допомоги після операції, а відповідач 2 здійснювала догляд за нею. Сама ж відповідач 2 з січня 2023 року проходить лікування з приводу вертеброгенного поперекового радикуліту в стадії загострення, З березня 2024 року постійно перебувала на лікарняному, зверталась до лікарів, в тому числі до лікарів поліклініки за адресою: АДРЕСА_2 , яка є найближчою за розташуванням до спірної квартири. Крім того, з відповіді Подільського управління поліції ГУНП у м. Києві від 24.10.2024р. № на адвокатський запит було повідомлено, що в 18.08.2022 року відповідач 1 викликала поліцію щодо зламу замків на вхідних дверях до спірної квартири.

Відповідач-2 в спірній квартирі зареєстрований та проживає з народження, з 1991 року. До 2022 року з Позивачкою у нього були нормальні відносини, однак, в 2022 році Позивачка стала викликати поліцію та намагатися вигнати його з квартири, чинити йому перешкоди у користуванні квартирою, що підтверджується Постановами Подільського районного суду м. Києва від 22.09.2023р по справі № 758/7702/22 та від 31.07.2022 року по справі № 758/7328/23). За станом здоров`я відповідач 2 перебуває на реабілітації та адаптації в Центрі Реабілітації ГО «Наступне покоління», проте останній щомісяця повертався до спірної квартири, проводив вихідні, брав необхідні речі для лікування та реабілітації, а отже, не залишав свого місця постійного проживання, був відсутній в спірній квартирі тимчасово та з поважних причин і термін його відсутності ніколи не перевищував шість місяців. Крім того, відповідач 2 звертається за медичною допомогою до сімейного лікаря за адресою АДРЕСА_2 , що територіально є близько розташованим до адреси спірної квартири.

Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.03.2024 року, наданий позивачем на підтвердження факту не проживання співвідповідачів у спірній квартирі, не може вважатися належним доказом у справі, оскільки він складений та підписаний тільки сусідами сторін без підпису посадової особи виконавчого органу, тобто, з порушенням вимог наказу Міністерства соціальної політики України від 04.07.2022 № 190.

Також, представник співвідповідачів повідомила, що спірна квартира була продана за Договором купівлі-продажу № 5439 від 15.10.2024 року та належить на праві власності ОСОБА_4 , відповідно, позивач не є особою, права якої порушені та підлягають захисту в судовому порядку, а предмет спору по даній справі відсутній.

04.11.2024 року представник співвідповідачів адвокат Зарубіна Т.М. подала до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, в якій зазначила, що на момент пред`явлення позову позивач була наймачем спірної квартири, яка належала до державного житлового фонду та не була приватизована, а позовні вимоги були пред`явлені на підставі ст. 71 Житлового Кодексу України.

Проте, як стало відомо співвідповідачам з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 401840977 від 31.10.2024р., спірна квартира була продана за Договором купівлі-продажу № 5439 від 15.10.2024 року та належить на праві власності ОСОБА_4 . Таким чином, за час розгляду даної справи спірна квартира змінила свій статус з державного житлового фонду на приватний житловий фонд.

Представник співвідповідачів зазначила, що за таких обставин позивач не є особою, права якої порушені та підлягають захисту в судовому порядку, а предмет спору по даній справі відсутній. З цих підстав просила закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

04 листопада 2024 року протокольною ухвалою суду було залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_4 (далі за текстом - ОСОБА_4 ).

В судове засідання 08 листопада 2024 року позивач не з`явилася, явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, що підтверджується власноручною розпискою представника позивача.

Сторона відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити у їх задоволенні.

Представник КК ЦКС та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час, дату та місце проведення засідання.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати співвідповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою на підставі ст. 71 Житлового Кодексу України (далі за текстом - ЖК України) у зв`язку з тим, що останні на момент звернення позивача до суду не проживають в спірній квартирі протягом більше ніж 15 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є наймачем спірної квартири, зареєстрована і фактично проживає в ній з 1964 року, особовий рахунок відкрито на неї, квартира не приватизована і належить до комунальної власності, крім неї, у спірній квартирі також зареєстровані співвідповідачі, які у спірній квартирі фактично не проживають протягом останніх 15 років, залишили квартиру добровільно, а будь-які належні їм речі в квартирі відсутні.

Як зазначає позивач, реєстрація місця проживання співвідповідачів у спірній квартирі спричиняє порушення її права на користування жилим приміщенням, оскільки позивач самостійно несе витрати на утримання жилого приміщення та оплату комунальних послуг, а нарахування плати за певні послуги здійснюється за нормами споживання відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Крім того, з огляду на розмір її сукупного доходу, позивач має право на житлову субсидію, але не може її отримати, оскільки при наданні субсидії враховуються доходи усіх осіб, які зареєстровані у житловому приміщенні.

Право на судовий захист передбачено ст. 55 Конституції України, частиною першою якої встановлюється, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Близькі за змістом положення містяться в частині першій статті 405 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно з ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку.

Таким чином, як вбачається з позовної заяви, між сторонами виникли житлові відносини щодо захисту права користування житловим приміщенням шляхом втрати такого права у членів сім`ї наймача, у зв`язку з тимчасовою їх відсутністю, які регулюються нормами статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР.

Разом з тим, на стадії перегляду заочного Рішення суду від 12 червня 2024 року судом було встановлено, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 401840977 від 31.10.2024р.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження.

Водночас, до суду за захистом порушених прав звернулася позивач, а не ОСОБА_4 , яка станом на дату ухвалення судом рішення є власником спірної квартири.

Крім того, як вбачається з витягів з реєстру територіальної громади № 2024/012343757 та № 2024/012343641 від 12.10.2024 року, співвідповідачів було знято з реєстрації за адресою спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Фактично, як вбачається з матеріалів справи, станом на час ухвалення рішення припинили своє існування правовідносини щодо захисту права користування позивача житловим приміщенням шляхом втрати такого права у співвідповідачів, які існували станом на момент звернення позивача до суду.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення у даний час прав позивача співвідповідачами матеріали справи не містять.

Таким чином, у даній справі позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені його права. Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації ним особистих немайнових чи майнових прав.

Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 280-284 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», місцезнаходження - м. Київ, вул. Всеволода Петріва, буд. 10/8, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Суддя О. І. Якимець