П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року м. Київ

Справа № 753/4183/23

Провадження № 22-ц/824/9514/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 02 жовтня 2024 року

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Каліушка Ф.А. 30 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року до Дарницького районного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Нікітенко Ю. М., про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те що вона з листопада 2016 року проживала з ОСОБА_7 як чоловік та жінка на території садівничого товариства «Гідромеханізатор-2» Дарницького району м. Києва на ділянці № 2-4 по вул. Набережна, 9, мали спільний побут та вели спільне господарств, подорожували, у тому числі за кордон. У період спільного проживання у них народилася дитина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_7 до 27 січня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а тому позивачка та ОСОБА_7 не реєстрували шлюб. ОСОБА_7 не проживав із своєю дружиною ОСОБА_3 , спільний побут не вели, а майнові відносини вирішили у позасудовому порядку, згідно шлюбного договору від 16 грудня 2016 року.

У подальшому, 06 жовтня 2020 року ОСОБА_7 уклав із позивачкою шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Таким чином позивачка фактично проживала однією сім`єю разом із ОСОБА_7 без шлюбу з 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року, хоча фактично вели спільне господарство з листопада 2016 року та у подальшому проживала з ним у шлюбі до моменту його смерті.

Під час фактичних шлюбних відносин позивачки з ОСОБА_7 , ними було набуто квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 .

Оскільки відсутній заповіт, є спадкоємці за законом (відповідачі), то виникає спір про право власності на майно, набуте за час спільного проживання позивачки та ОСОБА_7 до відповідачів.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу з 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року. Визнати майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 таким, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Нікітенко Ю.М., про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , - однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу в період із 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року, включно.

Визнано об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7 наступне майно:

-квартиру АДРЕСА_1 ;

-квартиру АДРЕСА_2 ;

-квартиру АДРЕСА_3 ;

-квартиру АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 342 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 342 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 342 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 342 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період із 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року, суд першої інстанції виходив із доведеності цих заявлених вимог.

Установивши, що спірні квартири були придбані сторонами під час проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, суді дійшов висновку що спірні квартири є спільної сумісною власністю сторін.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати, посилаючись на те, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Даниленко В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Рвач І.В. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 адвокат Даниленко В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За правилами частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07 грудня 2021 року.

На ім`я ОСОБА_7 було придбано наступне майно: згідно договору купівлі-продажу від 20 липня 2017 року квартира АДРЕСА_2 ; на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2020 року квартира АДРЕСА_1 ; на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2020 року квартира АДРЕСА_3 ; на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2020 року квартира АДРЕСА_4 .

З копії матеріалів спадкової справи вбачається, що до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулись позивачка, як дружина, яка діє в своїх інтересах та в інтересах сина ОСОБА_8 , а також батьки спадкодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , діти від першого шлюбу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Щодо встановлення факту спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі,

а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносин, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі

№ 361/4744/19.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так

і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).

Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).

У контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц (провадження № 61-5296св19)).

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 27 січня 2017 року по 06 жовтня 2020 року, підтверджується довідкою від 16 січня 2022 року № 16/01, згідно якої ОСОБА_1 разом із ОСОБА_7 постійно спільно проживали за однією адресою, а саме у домоволодінні на території СТ «Гідромеханізатор-2» Дарницького району м. Києва на ділянці 2-4; у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 народилася спільна дитина - син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.19). Про спільне проживання у вказаний період також свідчать надані позивачкою фотокартки зроблені в різний період життя, копії, договори про туристичні тури, що свідчить про спільні подорожі (т.1 а.с.21-35).

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 06 жовтня 2020 року офіційно зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06 жовтня 2020 року серії НОМЕР_2 .

Батьки померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які є відповідачами по справі надали письмові покази, в яких позовні вимоги визнали та вказали, що приблизно з 2016 року ОСОБА_1 почала проживати з їхнім сином однією сім`єю як чоловік і жінка та вести спільне господарство. У них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_10 . Разом проживали увесь час до смерті ОСОБА_7 . Зазначали, що ОСОБА_1 надавала кошти на придбання спірних квартир (т.2 а.с.68-70).

Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності

є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) дійшла висновку, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу не забезпечують ефективний захист прав позивачки у справі про поділ майна подружжя, а є лише підставою для вирішення цієї справи, а томуу задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо визнання майна спільною сумісною власністю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають

у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вони набуті за час перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах, у яких вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, а ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на ці об`єкти майна.

Аргументи апеляційної скарги про те, що справу розглянуто за відсутності сторони відповідача є безпідставними, оскільки з матеріалів справи відомо, що надаючи клопотання про відкладення розгляду справи, представник відповідача не надав будь-яких письмових доказів поважності неможливості неприбуття в судове засідання.

дповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги шляхом скасування рішення суду в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, що не вплинуло на обсяг вирішених позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 257, 367, 368, 369, 374, 376, 377, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду від 30 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна