КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/8912/23 Головуючий у суді І інстанції Мерзлий Л.В.
Провадження № 22-ц/824/9185/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 28 лютого 2022 року о 10 год. 16 хв. ним було помилково здійснено ОСОБА_1 грошовий переказ у розмірі 52 763,82 грн, що підтверджується банківською квитанцією. Таким чином, відповідач безпідставно набув та зберігає в себе грошові кошти у розмірі 52763,82 грн, адже будь-які відносини договірного характеру між сторонами відсутні. 21 вересня 2023 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення безпідставно набутих грошових коштів, яка залишена останнім без реагування.

Позивач вважає, що відповідач на підставі положень статей 1212, 625 ЦК України має повернути йому зазначену суму перерахованих коштів, як безпідставно набутих, з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

З урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 52 763,82 грн, інфляційні втрати за період з 01 березня 2022 року по 31 жовтня 2023 року у розмірі 14 629,70 грн та 3 % річних за період з 01 березня 2022 року по 12 грудня 2023 року у розмірі 2 827,57 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 073,60 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами не було укладено жодного договору, тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти у розмірі 52 763,82 грн як такі, що набуті ним без достатньої правової підстави, а також сплатити нараховані інфляційні втрати у розмірі 14 629,70 грн та 3 % річних у розмірі 2 827,57 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що як на підставу заявленого позову ОСОБА_2 у суді першої інстанції посилався на те, що він помилково перерахував грошові кошти на його рахунок. Разом з тим, позивач не зазначив у чому полягає така помилка (у номері рахунку, прізвищі, імені, по батькові отримувача коштів, у зазначенні «призначення платежу» тощо).

У матеріалах справи відсутні докази про те, що він збагатився за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом, а саме по собі посилання позивача на відсутність письмового договору не вказує на безпідставне набуття ним грошових коштів, оскільки зобов`язання сторін можуть виникати не лише з письмового договору.

Суд першої інстанції не врахував, що на час виникнення спірних правовідносин сторін поєднували трудові відносини у ПП «Велес Трейд», а позивач перерахував грошові кошти за вказівкою їхнього керівника - ОСОБА_3 на невизначений термін, частина з яких є його заробітною платою та розрахунком при звільненні 01 березня 2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтовані, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що згідно квитанції № 2615-3699-1706-0878 від 28 лютого 2022 року ОСОБА_2 перерахував грошові кошти у розмірі 52 763,82 грнна платіжну карту, оформлену в АТ КБ «ПриватБанк», яка належить ОСОБА_1

21 вересня 2023 року позивач направив відповідачу засобами поштового зв`язку письмову вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів, однак відповідач грошові кошти не повернув.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щовідповідачем не повернуті позивачу набуті без достатньої правової підстави грошові кошти і будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою.

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Ураховуючи викладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти у розмірі 52 763,82 грн, які належали позивачу, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Відповідач надав суду скриншоти переписки з позивачем щодо перерахування коштів, з якої вбачається, що спірні грошові кошти не були перераховані помилково, а позивач просив відповідача надіслати йому номер його банківської карти, що останній і зробив.

У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є поповнення картки по номеру.

Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти відповідачу внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснив цей платіж 28 лютого 2022 року добровільно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Отже, суд першої інстанції належним чином не з`ясувавши обставини справи і неправильно застосувавши положення статті 1212 ЦК України, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 52 763,82 грн.

Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є похідними від інших вимог ОСОБА_2 щодо кондиційних зобов`язань між сторонами, а відтак також не підлягають задоволенню у межах даної справи.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь позивача суми безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 52 763,82 грн, інфляційних втрат у розмірі 14 629,70 грн та 3 % річних у розмірі 2 827,57 грн, відтак рішення суду відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з наведеного, оскільки в задоволенні позову відмовлено, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 610,40 грн судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній