ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20 » лютого 2024 року

м. Харків

справа № 640/8700/19

провадження № 22ц/818/183/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю. М.., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», представники позивача Кадацька Д. М., Муха А. І.,

відповідачі - ОСОБА_1 , представник відповідача Виноградов В. О., Харківська міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2023 року в складі судді Шаренко С.Л.

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Харківської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю, повернення земельних ділянок.

Позовна заява мотивована тим, що Харківською місцевою прокуратурою № 1 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0004660 від 28 листопада 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364 КК України, за фактом неправомірного прийняття протягом 2010 року Харківською міською радою рішень про виділення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд розташованих по в`їзду Гірському в м. Харкові, та які використовувались для потреб лісового господарства.

Під час досудового розслідування встановлено, що пунктом 34 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» № 249/10 від 22 вересня 2010 року ОСОБА_1 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на розробку проєкту відведення земельної ділянки площею орієнтовно 1000,0 кв м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Пунктом 37 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» № 39/10 від 22 грудня 2010 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 44:006:0140), площею 1000,0 кв м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передано у власність ОСОБА_1 вказану земельну ділянку.

На виконання вказаного рішення міської ради ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 504656, зареєстрований 22 вересня 2011 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

На теперішній час вказана земельна ділянка вільна від забудови, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 листопада 2018 року № 146126274, а саме відсутністю будь-яких відомостей щодо прав власності ОСОБА_1 на нерухоме майно - земельну ділянку (кадастровий номер :14:006:0140) за адресою: АДРЕСА_1 в тому числі на об`єкти незавершеного будівництва.

Встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :14:006:0140 знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція». Зазначене підтверджується листом Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 09 листопада 2018 року № 270/02, згідно з яким на підставі планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 2013 року, земельна ділянка з кадастровим номером :14:006:0140 відноситься до земель лісогосподарського призначення, накладається на землі лісогосподарського призначення виділу 4 кварталу 161 Південного лісництва Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», що знаходяться у постійному користуванні підприємства та жодних погоджень щодо вилучення вказаної земельної ділянки із земель лісового фонду підприємством не надавалося.

Просив визнати незаконним та скасувати пункт 34 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проєктів відведення земельних ділянок» № 249/10 від 22 вересня 2010 року, яким ОСОБА_1 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та надано дозвіл па розробку проекту відведення земельної ділянки площею орієнтовно 1000,0 кв м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

визнати незаконним та скасувати пункт 37 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» № 39/10 від 22 грудня 2010 року, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000,0 кв м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передано у власність ОСОБА_1 указану земельну ділянку (кадастровий номер :14:006:0140);

визнати недійсним виданий ОСОБА_1 . Державний акт серії ЯЛ № 504656, зареєстрований 22 вересня 2011 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0140 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0140, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 державі в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», як постійному користувачу.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2023 року позовну заяву керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» - задоволено, визнано незаконним та скасовано пункт 34 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проєктів відведення земельних ділянок» № 249/10 від 22 вересня 2010 року, яким ОСОБА_1 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та надано дозвіл па розробку проєкту відведення земельної ділянки площею орієнтовно 1000,0 кв м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнано незаконним та скасовано пункт 37 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» № 39/10 від 22 грудня 2010 року, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000,0 кв м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передано у власність ОСОБА_1 вказану земельну ділянку (кадастровий номер :14:006:0140); визнано недійсним виданий ОСОБА_1 . Державний акт серії ЯЛ № 504656, зареєстрований 22 вересня 2011 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0140, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0140, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 державі в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», як постійному користувачу; стягнуто з ОСОБА_1 , Харківської міської ради з кожного на користь Харківської обласної прокуратури сплачений судовий збір по 3 842,00 з кожного.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 та Харківська міська рада подали апеляційні скарги, в яких

ОСОБА_1 просила рішення в частині задоволення позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» - скасувати, а позов в цій частині залишити без розгляду відповідно до пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України; рішення в частині задоволення вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право власності на землю скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовити у зв`язку з обранням неналежного способу захисту; рішення в частині задоволення позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про витребування земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Харківська міська рада просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Так, вважала, що прокурор не має повноважень на введення справ в інтересах державного підприємства, а відповідні вимоги не підлягають розгляду по суті, отже оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із залишенням позову без розгляду відповідно до пункту 2 частини 1 статті 257 ЦПК України. Зазначила, що вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призводить до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою. Посилалася на те, що позивач безпосередньо звернувся до суду із віндикаційним позовом, на який поширюється позовна давність, однак суд першої інстанції самостійно вирішив розглядати позов як негаторний. Вказала, що зі змісту додаткового позивачем витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що позивачем отримано інформацію про вчинення кримінального правопорушення про прийняття Харківською міською радою начебто неправомірних рішень про виділення земельних ділянок 02 вересня 2015 року. Тобто саме тоді прокурор дізнався про порушення інтересів держави. Відтак, строк позовної давності сплинув 02 вересня 2018 року, а з даним позовом прокурор звернувся до суду 29 квітня 2019 року, тобто з пропуском позовної давності. Поважних причин пропуску такого строку у позові не наведено.

Апеляційна скарга Харківської міської ради мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Зазначив, що прокурор не має повноважень на ведення справ в інтересах державного підприємства, тому вимоги в інтересах Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» не підлягали розгляду по суті, а підлягали залишенню без розгляду відповідно до пункту 2 частини 1 статті ЦПК України. Вказала, що обраний прокурором спосіб захисту прав позивачів про визнання недійсними рішень та державного акту на право власності на земельну ділянку, не може забезпечити її реального захисту, а отже прокурором при зверненні до суду обрано неналежний спосіб захисту інтересів позивачів, що є самостійною підставою для відмови у позові. Посилалася на те, що відповідно до наданого до позовної заяви прокурором витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що прокурором отримано інформацію про вчинення кримінального правопорушення у вигляді прийняття Харківською міською радою неправомірних рішень про виділення земельних ділянок 02 вересня 2015 року, тобто саме тоді прокурор дізнався про порушення інтересів держави. Строк сплинув 02 вересня 2018 року, а з позовом прокурор звернувся 26 квітня 2019 року, тобто з пропуском позовної давності, поважних причин такого пропуску не навів та не просив поновити пропущений строк. Вказала, що лист Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» № 591 від 17 грудня 2018 року містить інформацію, сформовану на підставі планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 2013 року, в той час як оскаржувані рішення Харківської міської ради прийняті у 2010 році, що обґрунтовано ставить під сумнів достовірність планово-картографічних матеріалів, як доказів у даній справі. Зазначила, що розмежування земель державної та комунальної власності відбулось лише 01 січня 2013 року, внаслідок чого лише з 01 січня 2013 року вважаються розмежованими землі відповідно до положень статей 83 і 84 Земельного кодексу України, а на момент прийняття оскаржуваного рішення Харківська міська рада відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу цілком правомірно розпоряджалась землями в межах населених пунктів, у тому числі також і землями державної власності, оскільки зазначені повноваження були передбачені чинним на той час законодавством. Аналогічних висновків дійшов і експерт у висновку експертів від 27 травня 2019 року № 7268/7269, який надано прокурором до позовної заяви на підтвердження своїх вимог (п.3) Питання 4 (арк. 24 Висновку). Посилалася на те, що виникненню права власності у ОСОБА_1 , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права, слугувала та передувала активна участь в такому процесі органів влади, зокрема, і Харківської міської ради. У зв?язку з цим, враховуючи, що право власності набуте ОСОБА_1 в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на фізичну особу, яка розраховувала на їх належність та легітимність, а тому визнання вказаного державного акту недійсним є за своєю суттю втручанням у право особи мирно володіти майном.

01 лютого 2024 року через систему «Електронний суд» та 16 лютого 2024 року через систему «Електронний суд», які є за змістом тотожні, Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова подала відзиви на апеляційні скарги, в яких вважала рішення суду законним, а апеляційні скарги необґрунтованими. При цьому посилалася на те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними документами на підтвердження права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення. Зазначила, що земельні ділянки, що передані у власність ОСОБА_1 є землями державної власності лісогосподарського призначення, перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на їх вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, тобто Харківської міської ради. Вважала, що оспорювані рішення прийняті Харківською міською радою в порушення вимог статей 6, 14, 19 Конституції України, статей 20, 56, 57, 84, 122, 149 Земельного кодексу України, статті 27, пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, статей 4, 25, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2008 року № 610 р, оскільки вказана земельна ділянка на час її відчуження перебувала в державній власності та належить до земель лісового фонду. Посилалася на те, що власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку. Тому повернення земельної ділянки лісового призначення державі слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки. Зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення земельних ділянок, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на спірну земельну ділянку є негаторний позов про її повернення, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність. Вважала, що в даному випадку незаконне відчуження землі ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що також потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції, тому судом першої інстанції вірно враховано роль прокуратури в захисті інтересів держави.

13 лютого 2024 року до суду апеляційної інстанції від Харківської міської ради надійшла заява про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що представник знаходиться у щорічній відпустці, а забезпечити явку у суді апеляційної інстанції іншого представника неможливо за браком працівників у юридичному відділі Харківської міської ради у зв`язку з відсутністю фінансування, яку залишено без задоволення за недоведеністю. При цьому судова колегія виходила з того, що зміст апеляційних скарг як ОСОБА_1 , так і Харківської міської ради є ідентичними.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Харківської міської ради і просив їх задовольнити. При цьому посилався на доводи апеляційної скарги як ОСОБА_1 , так і Харківської міської ради.

В свою чергу представники позивача заперечували проти задоволення апеляційних скарг та вважали їх безпідставними. При цьому посилалися на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 619/77/15-ц (провадження № 61-9722св23) та доводи, викладені у відзивах на апеляційні скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів, що права, за захистом він звернувся в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» порушені та підлягають захисту.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» № 249/10 від 22 вересня 2010 року з посиланням на статті 118 ЗК України, статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування», рішення 43 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 29 квітня 2010 року № 73/10 «Про внесення змін до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24 грудня 2008 № 366/08 «Про затвердження Положення про порядок передачі у власність та (або) надання в оренду громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, обслуговування індивідуальних капітальних гаражів та ведення садівництва» затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та наданий дозвіл на розробку проєкту відведення земельної ділянки загальною площею орієнтовно 1000,0 кв м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (пункт 34, додаток 1) (а.с.17-23,223-226 том 1).

У подальшому рішенням Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» № 39/10 від 22 грудня 2010 року з посиланням на статті 116, 118, 121, 123 ЗК України, статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення 43 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 29 квітня 2010 року № 73/10 «Про внесення змін до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24 грудня 2008 № 366/08 «Про затвердження Положення про порядок передачі у власність та (або) надання в оренду громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, обслуговування індивідуальних капітальних гаражів та ведення садівництва» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000,0 кв м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передано у власність ОСОБА_1 вказану земельну ділянку. (пункт 37 додатку 1, а.с.24-35, 260-265 том 1).

На виконання вказаного рішення міської ради ОСОБА_1 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 504656, зареєстрований 22 вересня 2011 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0140) (а.с.36 том 1).

Згідно проєкту землеустрою спірних земельних ділянок місце розташування земельної ділянки з кадастровим номером :14:006:0140 погоджено з Харківською міською санітарно-епідеміологічною станцією; Управлінням земельних відносин Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області; Управлінням культури і туризму Харківської обласної держаної адміністрації; Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради; Управлінням Держкомзему у місті Харків; Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Харківській області (а.с.37-44, 218-259 том 1).

Зі змісту наявних у складі проєкту землеустрою листів, довідок, погоджень від вказаних органів не має інформації, що спірні земельні ділянки є землями державної власності лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція». Натомість у листах зазначається про відсутність будь-яких прав власності чи користування на спірні земельні ділянки інших осіб.

При цьому відповідного погодження Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» на зміну цільового призначення та вилучення спірних земельних ділянок не проведено.

Державне підприємство «Харківська державна лісовпорядна експедиція» входить у структуру Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання (далі - ВО «Укрдержліспроект»), метою діяльності якого є проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України. Комплекс лісовпорядних робіт здійснюється для всіх лісокористувачів незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою та в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища.

Як вбачається з висновку судової експертизи з питань землеустрою та оціночно-земельної експертизи від 27 травня 2019 року №7268/7269, що виготовлений експертами Харківського Науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса та довідки у формі листа Державного підприємства «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від 17 грудня 2018 року № 591 разом зі схемою розташування земельних ділянок підтверджується факт належності спірних земельних ділянок до державного лісового фонду. Земельна ділянка з кадастровим номером :14:006:0140 знаходиться в межах кварталу 161 Південного лісництва Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» (а. с. 45,115-166 том 1).

Із вказаного висновку судової експертизи вбачається, що проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та оформлення права власності на земельну ділянку відповідачки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на 22 грудня 2010 року за складом, змістом та правилами оформлення. Ділянка вкрита зеленими насадженнями та перебуває відповідно до Генерального плану м. Харкова у зоні інших зелених насаджень, однак відсутні необхідні у таких випадках акт обстеження та відповідні рішення органу місцевого самоврядування про їх видалення та визначення відновленої вартості.

Матеріали справи містять лісовпорядкувальну документацію таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків розподілу земель лісогосподарського призначення за категоріями, складеного у 2014 року Державним підприємством «Харківською державною лісовпорядною експедицією», згідно якому 161 квартал перебуває у складі Південного лісництва Державного підприємства «Харківська Лісова науково-дослідна станція» (а.с.49-52 том 1).

Як вбачається з листа Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 09 листопада 2018 року № 270/02 на підставі планово-картографічних матеріалів базового лісовпорядкування 2013 року, земельна ділянка з кадастровим номером :14:006:0140 відноситься до земель лісогосподарського призначення, накладається на землі лісогосподарського призначення виділу 4 кварталу 161 Південного лісництва Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», що знаходяться у постійному користуванні підприємства та жодних погоджень щодо вилучення вказаної земельної ділянки із земель лісового фонду підприємством не надавалося. (а.с.47-48 том 1).

25 квітня 2019 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №1 повідомив Державне агентство лісових ресурсів України та Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» про звернення до суду зі вказаним позовом, оскільки спірна земельна ділянка на час відчуження перебувала в державній власності та належить до земель лісогосподарського призначення (а.с.53-56 том 1).

Також матеріали справи містять витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, з якого вбачається, що 02 вересня 2015 року надійшла заява, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення по кримінальному провадженню № 0004660 від 28 листопада 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 364 КК України, за фактом неправомірного прийняття протягом 2010 року Харківською міською радою рішень про виділення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, розташованих по в`їзду Гірському в м. Харкові, та які використовувались для потреб лісового господарства (а.с.57-58 том 1).

Звертаючись до суду з цим позовом керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» вказував на те, що передача спірної земельної ділянки з державної власності у власність фізичної особи призвела у 2010 році до фактичного вилучення з постійного користування Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» земель лісогосподарського призначення. Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» не погоджувала вилучення вказаної земельної ділянки із свого постійного користування. Окрім цього, зміна цільового призначення із категорії земель лісогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови не проводилася.

Щодо вимог прокурора до суду в інтересах Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» слід зазначити наступне.

Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення позивача до суду).

Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

В судовому процесі, зокрема цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин.

У справі, яка переглядається, керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція». Таким чином, позивачем у зазначеній справі є держава, представництво інтересів якої в особі зазначеного вище органу державної влади та державного підприємства здійснює прокурор. Прокурор обґрунтовував порушення прав держави як власника земельної спірної ділянки зокрема тим, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави з порушенням вимог закону, у зв`язку з чим просив витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» земельну ділянку площею 0,1517 га, кадастровий номер :00:000:0113, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Аналіз змісту обґрунтування заявлених у справі позовних вимог дає підстави для висновку, що прокурор заявив позов не в інтересах конкретного органу державної влади (Державного агентства лісових ресурсів України) чи державного підприємства (Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція»), а в інтересах держави, як матеріального позивача у справі.

Отже, вимоги прокурора про витребувати земельної ділянки у ОСОБА_1 на користь держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» заявлені не в інтересах цього державного підприємства чи Державного агентства лісових ресурсів України, а в інтересах держави (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 619/77/15-ц (провадження №61-9722св23).

Щодо вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування та визнання недійсними державних актів на право власності на землю слід зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки з порушенням закону потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку, тому за таких умов негаторний позов є ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки власнику (пункти 7.29-7.30).

Оскаржувані рішення, видані одним відповідачем у цій справі в інтересах іншого відповідача у цій справі, є незаконними відповідно до встановлених обставин справи, що не спростовано, ставлять під сумнів права, які захищає прокурор, та стали підставою для державної реєстрації прав на спірну земельну ділянку за відповідачкою.

Із суті сталого узагальненого правового висновку Верховного Суду щодо необхідності оцінки конкретного способу захисту цивільного права та його ефективності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункти 38-40), тощо) випливає завдання суду оцінити зміст права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, характер його порушення, невизнання або оспорення, наслідки цього у їх зв`язку із заявленими у позові способами захисту такого права чи інтересу.

Оскарження таких рішень передбачене законом (частина друга статті 55 Конституції України, пункт 10 частини другої статті 16, частина друга статті 393 ЦК України), має наслідком досягнення захисту порушеного права позивача та забезпечує його відновлення у взаємодії з іншими заявленими способами захисту.

Враховуючи вищезазначений висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункти 7.29-7.30), встановлення підстав для захисту порушених прав на землю в межах негаторного позову перебуває у зв`язку із законністю рішень органів держави або місцевого самоврядування, на підставі яких відбулись, зокрема, зміни у реєстраційному підтвердженні державою такого права за позивачем. Оскільки незаконність таких рішень має бути встановлена компетентним органом, то оскарження до суду таких рішень з вимогою їх скасування хоч і не є обов`язковою умовою реалізації відповідного негаторного позову, але й не суперечить ефективним цілям цього позову, особливо якщо такі рішення стосуються особи, до якої фактично звернений негаторний позов. Також треба враховувати, що визнання судом недійсними чи скасування таких рішень є відповідно до умов частини третьої статті 26 Закону про держреєстрацію підставою для відновлення реєстраційного підтвердження державою права на земельну ділянку, за захистом якого звернувся позивач, що також є елементом відновлення порушеного права (визнання його державою).

Якщо позивач звертається з декількома позовними вимогами, які відповідають способам захисту, передбаченим законом, та не суперечать одна одній (їх реалізація не суперечать одна одній), можуть бути розглянуті в межах одного судового провадження, то той факт, що задоволення однієї якоїсь окремо взятої з цих вимог не призведе до ефективного відновлення порушеного права чи інтересу позивача за умови, що задоволення їх всіх до такого відновлення призведе, а кожна окрема не заважає реалізації найбільш ефективної, не дає підстав для відмови у задоволенні такої окремо взятої вимоги, зокрема, якщо вона є реалізацією позивачем частини другої статті 55 Конституції України та пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України. Протилежне суперечить принципам доступу до правосуддя, які захищає ЄСПЛ (наприклад, параграфи 22-23 рішення від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland»), серія А, № 32, заява № 6289/73).

Задоволення позовних вимог позивача призведе до відновлення порушеного права, за захистом якого він звернувся, що відповідає вимогам ефективності, визначеним Верховним Судом у своїх правових висновках (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98) тощо).

Отже, у суду відсутні підстави у цій справі відмовити у задоволенні позову через неефективність обраного способу захисту порушених прав, оскільки це призводить до безпідставного втручання суду у право позивача, передбачене як частиною першою статті 4 ЦПК України, так й частиною другою статті 55 Конституції України, пунктом 10 частини другої статті 16, частиною другою статті 393 ЦК України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 вересня 2023 року у справі № 621/3475/19 (провадження № 61-8186св22), від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20 (провадження № 61-5014св230.

Зазначеним спростовується посилання ОСОБА_1 та Харківської міської ради на те, що прокурором обрано не той спосіб захисту прав.

Посилання представника ОСОБА_1 та Харківської міської ради на те, що суд першої інстанції самостійно розглянув позов як негаторний, судовою колегією не приймається, оскільки як вбачається з змісту позову, пояснень позивачів суд першої інстанції при розгляді позову не вийшов за межі позовних вимог.

Щодо вимог прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України про повернення земельних ділянок, колегія суддів зазначає наступне.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Як вбачається з усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (EastWest Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив: втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього природного середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Право держави повернути земельну ділянку, яка знаходиться під об`єктами природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.

Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Повернення Державному підприємству «Харківська лісова науково-дослідна станція» спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки, яка належить до земель лісогосподарського призначення. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і, зокрема, частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту земель лісогосподарського призначення.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_1 при її передачі, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення. Немає жодних підстав вважати, що відповідачка не могла співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості та власними діями щодо останнього.

Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20 (провадження № 61-5014св23).

За таких обставин неможливо виснувати, що втручання у право ОСОБА_1 на об`єкт, який вона за добросовісної поведінки не могла отримати, є для неї надмірним тягарем. Немає жодних підстав вважати, що перед тим, як отримати земельну ділянку, у відповідачки були перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму цієї ділянки.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

З огляду на вказане, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на земельну ділянку, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 554/10377/16-ц (провадження № 61-34334ск19).

Отже, у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд на землях лісогосподарського призначення є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами, а вимога про повернення земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0986 у відання держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» не суперечить вимогам закону.

Твердження ОСОБА_1 та Харківської міської ради про пропуск прокурором строку позовної давності судова колегія вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У частині першій статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

На позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор.

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що, оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Як вбачається з матеріалів справи прокурором заявлено негаторний позов, на який не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 922/1832/19.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 21 лютого 2024 року