ЄУН № 337/6583/23
Провадження № 2/337/239/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя

у складі: головуючого судді Ширіної С.А.

за участю секретаря Бикової С.Б.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Кляшторної Ю.В.

представника відповідача ОСОБА_2 , - адвоката Литвинець Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у якому просила визнати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказала, що їй на праві спільної часткової власності належить частка квартири АДРЕСА_1 .Інша частка належить її чоловіку ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У квартирі окрім позивачки зареєстровані відповідачі а саме син- ОСОБА_3 , донька- ОСОБА_2 , онуки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вказує, що позивач сама несе тягар по сплаті комунальних послуг, утриманню житла. Відповідачі у квартирі хоч і зареєстровані, однак тривалий час фактично в квартирі не проживають, участі в утриманні житла не приймають, що підтверджується актом від 10.07.2023 року.

Перебування на реєстраційному обліку відповідачів, які фактично не мешкають за адресою реєстрації створює позивачу перешкоди у користуванні належною квартирою, а тому є підстави вважати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 28.11.2023 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

21.02.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , згідно якого остання позовні вимоги не визнала в повному обсязі, мотивуючи тим, що її постійним місцем проживання є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 - з моменту її виділення у 1993 році моєму батьку (як працівнику КП «Елуад»), для заселення їх сім`ї: його дружині (позивачці), мені, та моєму брату ( ОСОБА_3 ), що підтверджується записом у її паспорті (с. 11). При цьому ордер на вселення у квартиру був переданий органам приватизації, тому надати його не має можливості.

Речового права на інше житло я та мої діти не маємо.

За наполяганням її матері, квартиру було приватизовано лише на двох осіб. Вона категорично заперечила право її дітей на приватизацію квартири, змусила її та брата знятися з реєстрації у квартирі (щоб вони не брали участь у приватизації житла). Але й після приватизація квартири вона проживала у ній, та зареєструвала своє місце проживання у квартирі (разом із дітьми), що підтверджує й Позивачка (див. с. 2 позову).

Слід зазначити, що через деспотичний характер матері, її зневагу до чоловіка, сина та мене - між членами нашої сім`ї панувала напруженість та недовіра у стосунках. Мати систематично чинила психічне та фізичне насилля наді мною, принижувала мене, била по голові тощо. Уперше вона побила мене у шестирічному віці. Тривалий час мати вважала, що я маю сексуальні стосунки із її батьком... Вона неодноразово розповідала мені, що не хотіла народжувати мене та мого брата.

Мої діти, тобто онуки Позивачки, не мають бажання спілкуватися з нею, оскільки мати систематично принижує їх, проклинає онуків, буває навіть може погрожувати побити їх. Вважає, що така агресивна поведінка матері може бути пов`язана із незадовільним станом її психічного здоров`я. Зі слів матері, у неї діагностовано енцефалопатію термін, який буквально означає «проблеми з мозком». По суті, це є синдром, котрий виникає на тлі тих чи інших захворювань, розладів, травм, і призводить до порушень мозкових функцій.

Крім того, мати зловживає алкоголем; розпиває алкогольні напої удома з сусідкою з квартири АДРЕСА_3 . Буває розмовляє сама із собою; викрикує з вікна нецензурні слова відносно незнайомих людей. Сусіди постійно скаржаться на неї, оскільки вона кричить на них із вживанням нецензурних слів.

Раптова агресивна поведінка матері супроводжується погрозами побиття, може штовхнути її, вдарити руками тощо.

Останніми роками мати почала зносити до квартири із контейнерів для сміття пляшки, консервні банки, картонні коробки; приводить до квартири незнайомих людей. Крім того, вона може доволі довго не митися, бути неохайною, не прибиратися на кухні, не готувати собі їжу.

Тим не менш, не зважаючи на таке відношення Позивачки до мене та моїх дітей - вона піклується про свою матір: прибирає у квартирі, доглядає її; слідкує за тим, щоб вона була вимита, одягнута (купує їй необхідний одяг та взуття); забезпечує продуктами харчування, а також неодноразово надавала кошти для оплати житлово-комунальних послуг. Мама постійно перебуває з нею на телефонному зв`язку, що підтверджується журналом дзвінків її смартфону, тобто мій номер телефону їй відомий.

У позовній заяві зазначено, що вона та інші члени її сім`ї: її брат, онуки позивачки не проживаємо у квартирі за адресою АДРЕСА_2 з 1995 року та не беруть участі в її утриманні, оплаті ЖКП. Однак це не відповідає дійсності, не підтверджено достовірними та допустимими доказами. Із тексту позову вбачається, що він заявлений через відмову органів влади призначити матері субсидію, тому вона несе тягар утримання квартири. Іншою підставою позову, якій присвячено значне нормативне обгрунтування непов`язане з користуванням членами сім`ї власника житла квартирою (позивач посилається на законодавство щодо прийняття та оформлення спадщини), є те, що позивачці відмовлено у знятті Відповідачів з зареєстрованого обліку. Разом з тим позовні вимоги до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради не заявлено,спір щодо прийнятої спадщини (після ]] померлого батька) у цьому провадженні не вирішується. Отже і в цій частині позовні вимоги є також неефективним способом захисту порушених, на думку позивачки, прав. Позивачка вважає, що Відповідачі, зокрема вона, чинимо їй перешкоди у користуванні і розпорядженні квартирою. Проте у чому саме полягають такі перешкоди у позові не вказано.

У випадку визнання її такою, що втратила право користування квартирою вона фактично буде позбавлена житла, це покладе на неї надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, буде несправедливим, оскільки фактично вона стане безхатьком - власної квартири, житла не має через те, що колись підкорилась матері й не брала участь у приватизації квартири, хоча мала право на неї. Позовні вимоги не переслідують законну менту.

Відтак, позовні вимоги, які направлені на позбавлення мене житла заявлені на підставі недопустимих доказів, є незаконними та необгрунтованими.

04.07.2024 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи до майна № 07/2024 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 23.07.2024 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Зазначила, що вона є пенсіонеркою і отримає маленьку пенсію.За комунальні послуги по утриманню квартири сплачує самостійно.В квартирі відповідачі не проживають тривалий час, вона не створює для них перешкод у користуванні квартирою. Відповідачі за комунальні послуги по утриманні квартири не сплачують, що створює для неї тягар по утриманню житла.Вона отримувала субсидії на оплату комунальних послуг, але на літній період субсидії не нараховуються, нарахування відновиться на зимовий період.Заборгованість за житлово-комунальні послуги відсутня. Зараз вона проживає в геріатричному пансіонаті.Вона просила відповідачів перед приватизацією квартири знятися з реєстрації, щоб вона приватизувала квартиру на себе та чоловіка. Після приватизації з її згоди відповідачі були зареєстровані в квартирі.Підставою для звернення з позовом до суду слугував спір щодо оплати за комунальні послуги та отримання нею документів для її лікування.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила суд визнати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки останні тривалий час не проживають в квартирі, не мають там своїх речей та не сплачують комунальні послуги по утриманні житла.

Представник відповідача ОСОБА_2 , - адвокат Литвинець Ю.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просив в задоволені позову відмовити.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не з`явилися, були повідомлені судом належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.12.2008 року № НОМЕР_1 ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить частка квартири АДРЕСА_1 .Інша частка належить її чоловіку ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 30.01.2021, серія НОМЕР_2 .

Згідно копії акта ОСББ «Єдність-5» від 10.07.2023 року було складено акт обстеження квартири АДРЕСА_1 .Під час обстеження встановлено що в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_1 , 1956 р.н.; ОСОБА_3 , 1975 р.н.; ОСОБА_2 , 1977 р.н.; ОСОБА_4 ,1997 р.н.; ОСОБА_5 ,1996 р.н., але зареєстровані ОСОБА_3 , 1975 р.н.; ОСОБА_2 , 1977 р.н.; ОСОБА_4 , 1997 р.н.; ОСОБА_5 , 1996 р.н. в квартирі з 1995 року не проживають.

Згідно копії довідки ОСББ Єдність-5» №3 від 10.07.2023 року ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартирі АДРЕСА_1 , станом на 10.06.2023 року мешкає одна.

Згідно копії спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 №07/24, який був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , заведеної приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В. відповідач ОСОБА_2 25.01.2024 року звернулася до приватногонотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Банковської Ю.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України дочленів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, утому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16; Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц (провадження №61-43149св18), від 04 травня 2022 року у справі №523/9529/15-ц (провадження №61-19св20).

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі №442/810/22, провадження №61-8377св22).

При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Процесуальний закон покладає на позивача обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні.

Разом з тим, на підтвердження викладених доводів позивачем не надано належних та допустимих доказів. Долучений до позову акт про не проживання відповідачів за місцем реєстрації суд сприймає критично, оскільки згідно вказаного акту обстеження квартири АДРЕСА_1 ,відповідачі не проживають в спірній квартирі з 1995 року, тоді як відповідач ОСОБА_4 ,1997 року народження, а відповідач ОСОБА_5 , 1996 року народження.

Також, не знайшли свого підтвердження обставини несення позивачем витрат на оплату комунальних платежів, так як відповідачем ОСОБА_2 було надано до суду копії квитанцій по оплаті за житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_2 на загальну суму 1264,89 грн.

Враховуючи, що позивач є власницею частини квартири АДРЕСА_1 , суд вважає, що у ОСОБА_1 відсутнє право вимоги визнати відповідачів такими, що втратили право користування усією квартирою.

Більш того, 25.01.2024 року ОСОБА_2 звернулася до приватногонотаріуса ЗапорізькогоміськогонотаріальногоокругуБанковськоїЮ.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька- ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що була заведена спадкова справа щодо майна померлого №07/2024.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №360/2312/16-ц зазначено, що відповідно до пункту 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції, чинній на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.Верховний Суд зазначає, що саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини». Таким чином спадкоємцю достатньо звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і надати паспорт із реєстрацією за місцем проживання спадкодавця, і нотаріус буде вважати цього спадкоємця таким, що прийняв спадщину.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов і у справі №425/237/20 (постанова від 02.06.2021), в якій зазначив, що частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Встановивши, що у паспорті позивача наявна відмітка про реєстрацію його місця проживання разом із спадкодавцем на день її смерті суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері, оскільки на день її смерті був зареєстрований за однією адресою із нею.

Згідно ч. 1ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У той же час частиною другою статті 1268 ЦК України визначено, що не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Позивачем не надано належного доказу,що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не проживали у спірній квартирі без поважних причин, обов`язок доказування лежить на сторонах, суд не вправі з власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмета спору.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року справа № 490/12384/16-ц).

Саме по собі не проживання відповідачів у зазначененій квартирі певний час не є безумовною підставою для задоволення позову про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, доказів непроживання останніх в квартирі без поважних причин понад рік позивачем не надано, між учасниками справи існують конфліктні стосунки з приводу користування квартирою, що не заперечується ними, відтак, позовні вимоги не доведено, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, позивач не обґрунтувала, яким чином реєстрація відповідачів, які вселилися та зареєстровані у спірній квартирі за її згодою, перешкоджає їй в реалізації свого права користування житловим приміщенням.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладено, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела наявність обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача у разі відмови у позові.

Враховуючи те, що позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то витрати по оплаті судового збору суд відносить за рахунок держави.

Керуючись ст.3,21,24,47 Конституції України, ст.1,9,64,71,72 ЖК УРСР, ст.29 ЦК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,258,263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 03 жовтня 2024 року.

Суддя: С.А.Ширіна