ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/8915/21
Номер провадження 22-ц/818/1876/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

06 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Березюк А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2024 року в складі судді Чайка І.В. у справі № 641/8915/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про визнання права власності.

Позов мотивований тим, що вони з моменту свого народження мешкають у кв. АДРЕСА_1 . У 2013 році вони звернулися до ВП «Харківське будівельно-монтажне експлуатаційне управління «ДП «Південна залізниця» зі зверненням щодо приватизації займаного ними житла. У відповідь на дане звернення було отримано лист, яким підтверджено, що житловий будинок АДРЕСА_2 знаходиться на балансі ВП «Харківське будівельно- монтажне експлуатаційне управління «ДП «Південна залізниця». Крім того, даним листом було повідомлено, що балансоутримувач не заперечує проти проведення приватизації спірної квартири. Тривалий час позивачі збирали необхідні документи для приватизації і у вересні 2014 року вони звернулися до ДП «Південна залізниця» з заявою про надання розпорядження про створення при ВП «Харківське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» відповідного органу уповноваженого здійснювати приватизацію державного житлового фонду. Згідно відповіді, що через заходи реформування залізничної галузі відповідно до вимог і заходів, передбачених ЗУ «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови КМУ від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» існують обмеження щодо розпорядження майном підприємства підпорядкованим Укрзалізниці.

У березні 2015 року позивачі повторно звернулися до начальника ДП «Південна залізниця» з тим же питанням, але отримали відповідь, що питання приватизації наявного житлового фонду буде вирішуватися після зняття обмежень пов`язаних з інвентаризацією майна та формування статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця» .

У лютому 2016 року позивачі повторно звернулися до вже реорганізованого підприємства ПАТ «Укрзалізниця», але у відповідь отримали лист, яким відповідач через відсутність у регіональних філіях органів приватизації запропонував позивачам звернутися до органів приватизації за місцем проживання.

Позивачі звернулися до Управління комунального майна та приватизації ХМР, на що отримали відповідь, згідно якої позивачам повідомили, що до компетенції управління входить приватизація житла, що є об`єктами комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а житловий будинок по проїзду Балашовському, 4-А таким не є. Водночас, 20 жовтня 2015 року Харківським міським головою прийнято розпорядження № 121 «Про приватизацію відомчого житла», згідно якого управлінню доручено здійснювати приватизацію відомчого житла та в разі делегування відповідних повноважень підприємствами, які змінили форму власності і мають відомче житло до його передачі у комунальну власність. Таким чином, приватизація займаного позивачами житла відповідно до відповіді управління комунального майна та приватизації ХМР житла була можлива за умови делегування ПАТ «Укрзалізниця» повноважень управлінню на приватизацію спірного майна. Після отримання вказаного листа в літку 2020 року позивачі зібрали необхідні документи для отримання у власність квартири в порядку приватизації, але листом від 06 жовтня 2020 року було повернуто їм пакет документів та роз`яснено , що в АТ «Укрзалізниця» та зокрема філії БМЕС відсутні структурні підрозділі, які здійснюють приватизацію житлового фонду.

Посилаючись на вказане позивачі просили визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на 1/3 за кожним частини квартири АДРЕСА_1 .

21 грудня 2021 року АТ «Українська залізниця» подало відзив на позов в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивований тим, що АТ «Українська залізниця» не є органом приватизації та, відповідно, не має права на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на житло.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 70 кв.м. та житловою площею 44,1 кв.м.;

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 70 кв.м. та житловою площею 44,1 кв.м.;

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 70 кв.м. та житловою площею 44,1 кв.м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі значаться у списках громадян, що мають право на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_2 . Спірна квартира, після внесених змін до законодавства, що стосується АТ «Укрзалізниці», не увійшла до статутного фонду АТ «Укрзалізниця», є у господарському віддані підприємства і рішень щодо визнання її службовим житлом не приймалося. Позивачі проживають в даній квартирі довгий період часу, несуть витрати по її утриманню.Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги про визнання за кожним з позивачів відповідно його частки права власності на житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 , оскільки прийняття судом такого рішення забезпечить захист та відновлення порушених житлових прав позивачів, закріплених Конституцією України.

20 березня 2024 року АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачі не надали суду доказів того, що вони зверталися до органів місцевого самоврядування з питання про прийняття рішення щодо надання згоди на прийняття житлового будинку, який закріплений за АТ «Укрзалізниця» на праві господарського відання, у комунальну власність територіальної громади міста Харкова. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачам було відмовлено у приватизації спірної квартири, чим було порушено їх права, рішення з даного приводу органом приватизації не приймалось. Крім того, з матеріалів справи не вбачається оспорювання відповідачам права позивачів на приватизацію.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 06 червня 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» отримано через електронний кабінет 22 травня 2024 року (а.с. 61);

ОСОБА_4 отримано через електронний кабінет 22 травня 2024 року (а.с. 62);

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що 17 липня 2013 року позивач ОСОБА_1 зверталася до відокремленого підрозділу «Харківське будівельно - монтажне експлуатаційне управління» щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , а листами від 19 липня 2013 року їй повідомлено, що управління не заперечує проти проведення приватизації та повідомляють про необхідність виготовлення технічного паспорту на квартиру (т. 1, а.с. 8).

29 вересня 2014 року ДП «Південна залізниця» щодо звернення позивачів про створення при Харківському будівельно-монтажному експлуатаційному управлінні Південної залізниці» відповідного органу, уповноваженого здійснювати приватизацію житла, повідомила, що постановою КМУ від 25 червня 2014 року № 200 прийнято рішення про утворення ПАТ «Українська залізниця». З метою забезпечення належного виконання зазначеної постанови КМУ під час утворення товариства підприємствам, підпорядкованим Укрзалізниці, встановлений ряд обмежень для операцій з розпорядженням майном. Майбутні структурні зміни, розгляд питання щодо створення відповідного органу, уповноваженого здійснювати приватизацію житла, що знаходиться на балансі відокремленого підрозділу Південної залізниці, можливий після звершення реорганізації (т.1, а.с.14).

03 квітня 2015 року листом ДП «Південна залізниця» позивачам роз`яснено, що після зняття обтяжень, пов`язаних з інвентаризацією майна та формування статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» буде вирішуватись питання щодо визначення порядку приватизації наявного житлового фонду на підставах передбачених чинним законодавством України (т. 1, а.с. 15).

14 березня 2016 року листом ПАТ «Укрзалізниця» щодо питання про приватизацію квартири, повідомлено, що наразі в регіональних філіях відсутні підрозділи приватизації, для реалізації свого права на приватизацію житла необхідно звернутися до органів приватизації за місцем проживання (т. 1, а.с. 16-17).

Відповідно до листа ПАТ «Укрзалізниця» від 03 квітня 2018 року позивачам повідомлено, що у ПАТ «Укрзалізниці» відсутні структурні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду та роз`яснено право звернення до органу приватизації за місцем проживання отримавши попередню згоду органу управління державним майном Міністерства інфраструктури України (т. 1, а.с. 22-23).

Згідно листа Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 15 вересня 2016 року позивачам повідомлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 не є об`єктом територіальної громади і тому приватизація житла управлінням буде можлива за умови делегування ПАТ «Укрзалізниця» повноважень на приватизацію житла управлінню (т 1, а.с. 18-19).

Як вбачається з листа Міністерства інфраструктури України від 10 квітня 2018 року делегування виконавчим органам місцевого самоврядування повноважень здійснювати приватизацію відомчого житла та утворення при регіональних філіях органів АТ «Укрзалізниця», які будуть уповноважені здійснювати приватизацію житлового фонду, що перебуває на балансі структурних підрозділів даних філій, не належить до компетенції Мінінфраструктури (т. 1, а.с. 24-25).

24 квітня 2018 року листом філії «Центр будівельно - монтажних робіт та експлуатації і споруд» ПАТ «Укрзалізниця» повідомлено що питання про приватизацію житла в будинках, які обслуговуються центром буде розглянуто після зняття обмежень з операцій з розпорядженням майном, встановлених КМУ від 25 червня 2014 року № 200 (т 1, а.с. 27-28).

Згідно листа Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації від 19 жовтня 2018 року роз`яснено, що ПАТ «Укрзалізниця» відповідно до його статуту не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження майна (т.1, а.с. 30-31).

Відповідно до довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 23 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т.1, а.с. 93).

Згідно довідки «Ощадбанк» від 22 липня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 значаться у списках громадян України, що мають право на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_3 . (т. 1, а.с. 43).

Листом філії «Центра будівельно - монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» від 06 жовтня 2020 року повернуто документи щодо надання дозволу на приватизацію на квартиру АДРЕСА_1 та роз`яснено, що задля використання права на приватизацію житла необхідно разом з іншими мешканцями будинку звернутися до органів місцевого самоврядування з питання про прийняття рішення щодо надання згоди на прийняття житлового будинку, який закріплений за АТ «Укрзалізниця» на праві господарського відання у комунальну власність територіальної громади міста Харкова (т. 1, а.с. 54).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обгрутованості позовних вимог про визнання за кожним з позивачів відповідно до його частки права власності на житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 , оскільки визнання права власності забезпечить захист та відновить порушені житлові права позивачів, закріплені Конституцією України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, враховуючи наступне.

За змістом частини 2 статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення у будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд.

Частиною 3 статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Приватизація житла здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (стаття 8 Закону).

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджено наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396.

В апараті управління відповідача відсутній структурний підрозділ уповноважений здійснювати приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому позивачам роз`яснено, що задля використання права на приватизацію житла необхідно разом з іншими мешканцями будинку звернутися до органів місцевого самоврядування.

Із заявами про приватизацію займаної ними квартири, позивачі звернулися до Управління комунального майна та приватизації ХМР, на що отримали відповідь, згідно якої позивачам повідомили, що до компетенції управління входить приватизація житла, що є об`єктами комунальної власності територіальної громади м. Харкова, а житловий будинок по проїзду Балашовському, 4-А таким не є.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Обґрунтовуючи порушення права на приватизацію займаного житла, позивачі посилались на безпідставність відмови відповідача АТ «Українська залізниця» у такій приватизації, вважаючи, що саме вказане товариство є органом, уповноваженим щодо здійснення такої приватизації.

Колегія суддів погоджується із такими доводами позивачів, враховуючи те, що приватизація державного житлового фонду у відповідності до вимог статті 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється уповноваженим на це державним підприємствам, у повному господарському віданні якого знаходиться державний житловий фонд.

Житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_4 , перебуває на балансі ВП «Харківське будівельно- монтажне експлуатаційне управління «ДП «Південна залізниця» на праві господарського відання і є державною власністю.

Отже, саме АТ «Українська залізниця» як державне підприємство, у повному господарському віданні якого знаходиться вказаний вище житловий будинок, є уповноваженим органом щодо прийняття рішень про приватизацію квартир у такому будинку.

При цьому, оскільки спірна квартира не належить до комунальної власності, не передавалась із державної власності у власність органів місцевого самоврядування, вона не може бути приватизована шляхом звернення із відповідною заявою до уповноваженого на це органу, створеного місцевою державною адміністрацією чи органами місцевого самоврядування.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідачем АТ «Українська залізниця» було відмовлено у задоволенні заяви позивачів про приватизацію спірної квартири, у такому випадку наявне порушення прав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на приватизацію житла.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що обраний позивачами спосіб захисту у даній справі є неналежним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom) (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма (стаття 13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, особа може використовувати вимоги про: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (абзаци 1-10 частини 2 статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина 2 статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, у зазначеній справі існує спір щодо права позивачів на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , яке невизнається відповідачем АТ «Українська залізниця», що зумовлює і відповідний спосіб захисту їх права, а саме визнання права на приватизацію займаного житлового приміщення, однак з такими вимогами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду не звертались.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 683/560/16-ц.

В пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 викладено правову позицію про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суду першої інстанції необхідно було відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до АТ «Українська залізниця» щодо визнання права власності у зв`язку із обранням позивачами неналежного способу захисту своїх прав.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При поданні апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» сплатила судовий збір у розмірі 4 656, 32 грн, що документально підтверджено оригіналами платіжного доручення (квитанціями) від 11 березня 2024 року № 167995 (а. с. 2, 31).

На підставі норм статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Українська залізниця» підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 4 656, 32 грн у рівних частинах з кожного.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання права власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РПОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РПОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РПОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» () судовий збір в розмірі 4 656, 32 грн в рівних частинах по 1 552 (одну тисячі п`ятсот п`ятдесят дві) грн 10 коп. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 червня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина