УХВАЛА

30 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 461/10664/23

провадження № 61-13384 ск 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., розглянув касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 200 000,00 грн.

2. Галицький районний суд м. Львова рішенням від 18 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, позов задовольнив частково. Стягнув з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання судових витрат.

3. У жовтні 2024 року до Верховного Суду, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», надійшла касаційна скарга Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

4. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що судами попередніх інстанцій не враховано, що слідчим СВ ВП № 1 Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області винесено постанову про закриття кримінального провадження від 05 листопада 2019 року, а період з моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження до моменту її скасування не включається до строку досудового розслідування, відтак відсутні законні підстави слідчим здійснювати процесуальні дії в цьому провадженні, тобто не врахували правовий висновок з цього питання викладений Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 178/50/20.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, а ОСОБА_1 неодноразово подавалися позови про відшкодування моральної шкоди заподіяної йому у рамках кримінального провадження, внесеного до ЄОДР за № 0001476 та заочними рішеннями Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року у справі № 450/1547/18 та від 12 лютого 2019 року у справі № 450/3315/18 на користь ОСОБА_1 стягувалося відшкодування моральної шкоди, тобто судами не врахована правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 204/6248/20.

6. Зазначає, що шкода, завдана незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачено частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України), а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо наявності по відношенню до позивача обставин, передбачених диспозицією ч. 1 ст. 1176 ЦК України, що свідчить про відсутність підстав для стягнення на його користь моральної шкоди. Вказує, що завдання моральної шкоди в розумінні статті 23 ЦК України полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниженні честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, однак позивач, на якого у деліктних правовідносинах покладено обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди. Сам факт оскарження потерпілим в кримінальному провадженні дій чи бездіяльності слідчого та прокурора на досудовому розслідуванні не свідчить про завдання йому будь-якої шкоди. Наголошує, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, тому не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

7. Скаржник також вказує на необхідність врахування у цій справі правових висновків Верховного Суду зроблених у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 303/1776/19, від 02 жовтня 2019 року у справі № 740/2921/16-ц, від 15 березня 2019 року у справі № 216/2150/17, від 14 вересня 2022 року у справі № 759/7630/20.

8. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

9. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

10. Частинами першою та другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

11. Згідно із вимогами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

12. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

13. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненадання відповіді на подане клопотання № 1 від 24 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001476, в якій просив зобов`язати слідчого СВ ВП № 1 ГУ НП ЛРУП № 1 у Львівській області виконати вимоги статті 220 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) та надати відповідь на клопотання № 1 від 24 квітня 2023 року.

14. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненадання відповіді на подане клопотання №1 від 24 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476 задоволено. Зобов`язано слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області розглянути подане ОСОБА_1 клопотання від 24 квітня 2023 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476.

15. Крім того, 02 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненадання відповіді на подане клопотання № 2 від 24 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001476, в якій просив зобов`язати слідчого СВ ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області виконати вимоги статті 220 КПК України та надати відповідь на клопотання № 1 від 24 квітня 2023 року.

16. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненадання відповіді на подане клопотання № 2 від 24 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476 задоволено. Зобов`язано слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області розглянути подане ОСОБА_1 клопотання від 24 квітня 2023 року про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476.

17. 09 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з клопотаннями, в яких просив здійснити судовий контроль за виконанням вищезазначених судових рішень.

18. 25 серпня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова надіслав начальнику ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області листи, в яких просив повідомити суд про стан виконання ухвал суду від 03 травня 2023 року, однак відповіді на них не отримано.

19. 03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 повторно звернувся з клопотаннями про здійснення судового контролю за виконанням ухвал суду від 03 травня 2023 року.

20. 12 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова вдруге надіслав начальнику ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області листи, в яких просив повідомити суд про стан виконання ухвал суду від 03 травня 2023 року, однак відповіді на них не отримано.

21. Відтак, ВП №1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області не надано суду доказів виконання ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року.

22. Крім того, за час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій Головне управління Національної поліції у Львівській області також не надало суду доказів виконання вищезазначених судових рішень, що свідчить про їх невиконання уповноваженими особами органу державної влади.

23. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

24. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

25. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

26. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

27. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

28. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

29. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

30. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

31. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

32. Також Верховний Суд в постанові від 27 серпня 2020 року у справі № 344/303/16-ц розглядаючи питання відшкодування шкоди за невиконання судового рішення вказав таке: « Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у статтях 1, 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», із уточненням щодо кола осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. З урахуванням комплексного аналізу статей 3, 15, 16, 23, 1167 ЦК України компенсація за порушення права на виконання судового рішення у розумний строк як захід відповідальності держави має на меті відшкодування заподіяної немайнової шкоди фактом порушення процедурних умов, що забезпечують реалізацію цього права упродовж розумного строку, незалежно від наявності чи відсутності вини органів, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, інших державних органів та їх посадових осіб, хоча законом у цьому випадку передбачена умисна форма вини особи, що завдала моральної шкоди. Розглядаючи вимоги про компенсацію, суд встановлює факт порушення права на виконання судового рішення в розумний строк, виходячи зі змісту судових актів та інших матеріалів справи з урахуванням правової та фактичної складності справи, поведінки заявника, ефективності та достатності дій суду або судді, що здійснюються з метою своєчасного розгляду справи, ефективності та достатності дій органів, організацій або посадових осіб, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, характер дій та діяльності, спрямованих на своєчасне виконання судового акта, загальної тривалості провадження у справі і виконання судового акта. Оскільки сам факт порушення права на виконання судового акта в розумний строк свідчить про заподіяну немайнову шкоду (порушення права на судовий захист), а її відшкодування не залежить від вини органу або посадової особи. Особа, яка звернулася із заявою про компенсацію, не повинна доводити наявність цієї шкоди. Встановлення факту порушення права на виконання судового акта (рішення) в розумний строк є підставою для присудження компенсації. Дії органів, організацій або посадових осіб, на яких покладено обов`язки з виконання судового акта, визнаються достатніми й ефективними, якщо вони здійснюються з метою своєчасного виконання такого акта. Не можуть розглядатися як підстава, яка виправдовує порушення розумних строків виконання судового акта, обставини, пов`язані з організацією роботи органів і посадових осіб, які виконують судові акти. Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні Європейського суду з прав людини проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Європейського суду з прав людини з цього питання. У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02; у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, заява № 67534/01; у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року, заява № 74221/01; у справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 29508/04). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, заява № 29439/02; у справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 1811/06). Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, наголосив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02). Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язком держави. При цьому держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди в разі надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується».

33. Суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень у справі № 461/10664/23 керувалися тим, що стосовно ОСОБА_1 посадовою особою державного органу не виконано два судових рішення, якими слідчого СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області зобов`язано розглянути подані ОСОБА_1 клопотання про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001476. Оскільки судові рішення, які набрали законної сили, не виконані слідчим СВ ВП №1 ЛРУП № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області факт невиконання судових рішень, які є обов`язковими до виконання на всій території України, в тому числі і органами державної влади та їх посадовими особами, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, яка призвела до завдання позивачу моральної шкоди.

34. Враховуючи викладене Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь відшкодування моральної шкоди.

35. Верховний Суд також не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що відсутні законні підстави слідчим здійснювати процесуальні дії в кримінальному провадженні № 0001476, оскільки судами попередніх інстанцій з`ясовано, що ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року слідчого СВ ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області зобов`язано розглянути подані ОСОБА_1 . Клопотання № 1 та № 2 від 24 квітня 2024 року, тобто надати на них змістовну та обґрунтовану відповідь в строк передбачений законом, а не вчиняти слідчі дії. Крім того, на момент подання ОСОБА_1 вищезазначених клопотань ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 12 травня 2022 року про закриття кримінального провадження № 0001476 скасовано ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року.

36. Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди скаржника з установленими судами обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім цього, з підстав порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389, частина третя статті 411 ЦПК України) судові рішення скаржником не оскаржені.

37. Щодо доводів касаційної скарги про необхідність врахування при розгляді цієї справи висновків щодо застосування норм права викладених у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 303/1776/19, від 02 жовтня 2019 року у справі № 740/2921/16-ц, від 15 березня 2019 року у справі № 216/2150/17, від 14 вересня 2022 року у справі № 759/7630/20, Верховний Суд зазначає таке.

38. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

39. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

40. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.

41. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

42. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

43. Посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин справ.

44. Так предметом доказування у справі № 461/10664/23 є завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку із невиконанням слідчим СВ ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області судових рішень, а саме двох ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 03 травня 2023 року, тоді як в справах №№ 303/1776/19, 740/2921/16-ц, 216/2150/17, 759/7630/20 предметом доказування були завдання позивачам моральної шкоди у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, знищенням майна та розукомплектуванням належного позивачу автомобіля.

45. Також не можуть бути взяті до уваги доводи касаційної скарги стосовно багаторазовості відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, у зв'язку із стягненням заочними рішеннями Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року у справі № 450/1547/18 та від 12 лютого 2019 року у справі № 450/3315/18 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому у рамках кримінального провадження, внесеного до ЄОДР за № 0001476, оскільки предмети доказування у справі № 461/10664/23 та у вказаних справах є різними, тобто моральна шкода стягувалася за різні порушення, які обґрунтовувалися різною доказовою базою.

46. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення та відповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди.

2. Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров