ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6843/24 Справа № 233/573/24 Суддя у 1-й інстанції - Наумик О. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Лідовської А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №233/573/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Наумик О.О., -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Бізнес Позика», в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О., виданий 22 червня 2021 року, щодо стягнення з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» грошових коштів в сумі 80728,31 грн. В обґрунтування зазначала, що 22.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. був зроблений виконавчий напис, згідно з яким запропоновано стягнути з неї грошові кошти в загальній сумі 80728 грн. 31 коп. на користь ТОВ «Бізнес Позика».

Вважає оскаржуваний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

При вчиненні вказаної нотаріальної дії нотаріус керувався ст.ст.87-91 ЗУ «Про нотаріат» та п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусу, затвердженого постановою КМ України від 29.06.1999 №1172.

Виконавчий напис набрав чинності з дня його вчинення, тобто з 22.06.2021.

Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, а саме: пункту 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині "а після слів "заставлене майно" доповнити словами "(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)"; доповнити розділ пунктом 1 і такого змісту: «1.1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання».

Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу", пункту 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: "Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.

2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості".

Вказана постанова набрала законної сили 22.02.2017.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 було відмовлено в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у вказаній справі.

Оскільки станом на 22.06.2021 - на час вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. виконавчого напису, що оспорюється, була визнана незаконною та нечинною постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №662, зокрема, в частині доповнення Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», вчинення вказаної нотаріальної дії є безпідставним, а отже, вказаний виконавчий напис має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню.

У зв`язку з чим, просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О., виданий 22 червня 2021 року, щодо стягнення з неї на користь ТОВ «Бізнес Позика» грошових коштів в сумі 80728,31 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Бізнес Позика», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що жодних договорів позики з відповідачем не підписувала, вважає, що даний спір треба вирішувати виключно в цивільному порядку.

Крім того зазначає, що в своєму рішенні суд так і не зазначив, чи є оспорюваний виконавчий напис законним, тобто таким, що не підлягає виконанню, чи даний напис не підлягає виконанню.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач в судове засідання не з`явилась, надавши до суду клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір №117198-МР1-003 «про надання кредиту» (зворот а.с.35, 36).

22.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем було видано виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення з громадянки України, якою є Фізична особа підприємець ОСОБА_1 , яка є боржником за Кредитним договором № 117198-МР1-003 від 30.12.2020, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» - стягувач (зв.бік а.с.4).

Сторонами Кредитного договору №117198-МР1-003 від 30.12.2020, на виконання якого нотаріусом виданий оспорюваний виконавчий напис, є юридична особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» і фізична особа підприємець ОСОБА_1 .

Позов поданий фізичною особою ОСОБА_1 .

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право вимоги у порушеному спорі не належить фізичній особі ОСОБА_1 , а належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , відомості про яку містить Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, і такий спір може бути порушений і вирішений у порядку господарського судочинства.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 9 жовтня 2019 року по справі №127/23144/18 (Провадження №14-460цс19) дійшла наступного висновку: «Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 №3, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено ст.20 ГПК України.

Згідно з п.п.1, 6 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно із ч.1 ст.128 ГК України (далі - ГК України) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України.

За ч.1 ст.173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням. Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України). Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими. Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України). Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ТОВ «Бізнес Позика», в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О., виданий 22 червня 2021 року щодо стягнення з неї на користь ТОВ «Бізнес Позика» грошових коштів в сумі 80 728,31 грн.

Отже, предметом даного спору є виконавчий напис №67479972 від 12.08.2021 винесений приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. щодо стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованості у загальному розмірі 80728,31 грн. за Кредитним договором №117198-МР1-003 від 30.12.2020, укладеним між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнес Позика».

Крім того, зі змісту Кредитного договору №117198-МР1-003 від 30.12.2020, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнес Позика», вбачається, що кредит надається позичальнику відповідно до правил надання грошових коштів у кредит фізичним особампідприємцям.

Правовідносини між сторонами мають господарський характер, з огляду на те, що зобов`язання виникло саме з господарського договору.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що Договір кредиту був укладеним між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнес Позика» саме для здійснення господарської діяльності, правовідносини за яким регулюються правилами ст.ст.283-286 ГК України, тому даний спір належить до компетенції господарського суду.

З огляду на наведене, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, тому спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Згідно з ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі, або залишенням позову без розгляду, у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч.2 ст.377 ЦПК).

З наведених мотивів, оскаржуване рішення суду слід скасувати, провадження у справі - закрити.

Згідно ч.4 ст.377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі з підстав пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведе, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу про його право на подачу заяви про передачу справи до Господарський суд Дніпропетровської області, як суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, за вказаних вище обставин, приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 квітня 2024 року скасувати.

Провадження по справі №233/573/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 06.11.2024р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв