ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/8216/22 Номер провадження 22-ц/814/1479/24Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Триголова В.М.

секретар: Кириченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2023 року, ухвалене суддею Кузіною Ж.В.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит», ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гура Людмила Борисівна про визнання недійсним договору іпотеки, припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просила:

- визнати недійсним іпотечний договір № 2741 від 05.09.2007, укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02.12.2020 № 2424, укладений між ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» та ОСОБА_3 ;

- припинити право власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55464653 від 02.12.2020, яким здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 за ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 03.11.2001 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20.08.2020 року. Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05.09.2007 р. ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 за 158 241,75 грн., що було еквівалентно 31 335 доларів США.

Для розрахунку за придбання квартири, він уклав з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитний договір та договір іпотеки. Договір іпотеки укладений з порушенням закону, а отже всі послідуючі дії щодо розпорядження даною квартирою теж є незаконними. Квартира придбана під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачем надавалась згода на придбання та передачу в іпотеку спірної квартири. Проте вона не була ознайомлена з договором іпотеки. На момент укладення договору іпотеки вони мали спільну дитину, яка також мала право користування даною квартирою. При укладенні договору іпотеки ОСОБА_2 діяв недобросовісно, що призвело до порушення норм законодавства при продажу предмета іпотеки.

У порушення ст. 38 Закону України «Про іпотеку» позивача як співвласника не було повідомлено про реалізацію предмета іпотеки. Крім того, кватира не могла бути реалізована оскільки на той час діяв мораторій на реалізацію майна громадян, як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Квартира була місцем проживання як позивача з відповідачем ОСОБА_2 так і їх неповнолітнього сина.

Вказала, що про продаж квартири вона дізналась 25.01.2021 року, а тому з цього часу розпочинається трок позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 17000 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що звертаючись з заявленими позовними вимогами, позивач не зазначила, яким чином підлягають відновленню її права у разі визнання договору іпотеки № 2741 від 05.09.2007 року недійсним, оскільки нею не оспорюється кредитний договір від 05.09.2007 року, який є підставою для укладення договору іпотеки. Заборгованість по кредитному договору погашена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже зобов`язання по договору іпотеки також виконані.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог щодо визнання договору іпотеки від 05 вересня 2007 року недійсним.

Майнові права малолітнього ОСОБА_5 не порушені, оскільки станом на 05.09.2007 він не був зареєстрований у спірній квартирі, та як наслідок не був власником чи користувачем зазначеного нерухомого майна.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви.

Від представника ОСОБА_3 адвоката Сергієнко Т.Г. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Окрім того, від адвоката Сергієнко С.Г. до суду надійшло клопотання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції у розмірі 7000 грн.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, з 03.11.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 серпня 2020 року (т. 1, а.с. 14).

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 11).

05.09.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гура Л.Б., а саме - квартири АДРЕСА_1 . Продаж даної квартири здійснено за ціною 158 241,75 грн., що є еквівалентом 31335,00 дол. США (т. 1, а.с. 15).

05.09.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір № 2741 від 05.09.2007 року, за яким ОСОБА_2 надано споживчий кредит в сумі 31 335,00 дол. США, що дорівнює вартості придбаної квартири. Строк виконання зобов`язання з повернення кредиту встановлено до 04.09.2027 року (т. 1, а.с. 24-25).

Пунктом 5.1 даного договору передбачено, що забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є застава нерухомості (іпотека): 1-кімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Позичальник зобов`язується укласти з банком договір застави (іпотеки) зазначеної нерухомості в термін до 05 вересня 2007 р.

На виконання даного пункту кредитного договору, 05.09.2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2741 від 05.09.2007 року, між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено іпотечний договір № 2741, предметом якого була передача в іпотеку квартири за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 19-21).

В свою чергу, 04.09.2007 року приватним нотаріусом Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В.В. посвідчено заяву ОСОБА_1 про надання згоди ОСОБА_2 на придбання (купівлю) квартири АДРЕСА_1 , з одночасно передачею цієї квартири в іпотеку ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», для забезпечення отриманого кредиту (т. 1, а.с. 18, т. 2, а.с. 12).

23 січня 2018 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «Росвен інвест Україна» було укладено договір відступлення прав вимоги за вищевказаними договорами, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (т. 1, а.с. 53-54).

25 січня 2018 року ТОВ «Росвен інвест Україна» направило ОСОБА_2 вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 23.01.2018 складає 1499874,98 грн. Окрім того вказано, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобовязання в 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги, ТОВ «Росвен інвест Україна» розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 183).

Дана вимога була отримана ОСОБА_2 01.02.2018 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 184).

02 грудня 2020 року між ТОВ «Росвен інвест Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири (т. 1, а.с. 44).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про їх безпідставність та необгрунтованість.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 3 ч. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні спору про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог має зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні норми статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено наявність підстав недійсності правочину й порушення прав.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За правилами статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частинами 1-3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

На виконання статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель ТОВ «Росвен інвест Україна» 25 січня 2018 року рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення надіслало ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про порушення основного зобов`язання та іпотечного договору з пропозицією сплатити заборгованість, а також попередженням про наслідки несплати заборгованості з урахуванням норм статті 33 Закону України «Про іпотеку», зокрема шляхом продажу предмета іпотеки іншій особі.

Отримавши вказану вимогу, ОСОБА_2 не задовольнив вимоги іпотекодержателя, боргові зобов`язання за кредитним договором перед кредитором залишились невиконаними.

Відповідно до п. 11 Іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 1) за рішенням суду; 2) у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку; 3) згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п.п. 11.3.1 та 11.2.2. пункту цього договору: - задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за Кредитним договором у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Встановлені судом обставини свідчать, що іпотекодержатель дотримався норми законодавства при зверненні стягнення на предмет іпотеки та умов договору іпотеки. Іпотекодержатель повідомив іпотекодавця про наявність боргу і необхідність його погашення, про наслідки невиконання заявлених вимог, зокрема, про можливий продаж предмета іпотеки на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Як на підставу визнання договору іпотеки недійсним ОСОБА_1 посилалася на недобросовісну поведінку ОСОБА_2 , який під час укладення спірного договору іпотеки не повідомив іпотекодержателю, що спірна квартира не є його приватною власністю, а є спільною сумісною власністю подружжя.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 04 вересня 2007 року надала ОСОБА_2 письмову, нотаріально посвідчену згоду на купівлю спірної квартири за ціну та на умовах за його розсудом з одночасною передачею цієї квартири в іпотеку ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Підписавши дану заяву ОСОБА_1 підтвердила, що умови купівлі квартири з одночасною передачею в іпотеку вони обговорили і вважають вигідними для їх сім`ї, а також те, що підписання договору купівлі-продажу квартири, кредитного та іпотечного договорів є їх спільним волевиявленням і відповідає їх спільним інтересам.

Таким чином, посилання позивачки на недобросовісність дій ОСОБА_2 , під час укладення договору іпотеки не знайшли свого підтвердження.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що при укладенні договору іпотеки було порушено майнові права їх неповнолітньої дитини, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 712/9294/20 (провадження № 61-7294св22) зазначено, що системний аналіз статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 88-90 постанови від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15), який зводиться до наступного: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Тобто судам при вирішенні подібних справ у кожному конкретному випадку необхідно перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору, з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У справі, яка переглядається, при укладенні договору іпотеки права неповнолітнього ОСОБА_7 порушені не були, оскільки йому не належали майнові права на квартиру, що була передана в іпотеку, він не був зареєстрований і постійно там не проживав.

Згідно довідки виконкому Погарщинської сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 15.05.2007 № 202 син сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 182).

Пунктом 2.3 кредитного договору визначено, що кредитні ресурси отримані позичальником використовуються для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка на час укладення спірного договору перебувала у власності іншої особи, тому ні позичальник, ні позивач з їх сином не мали на той час ніяких прав на спірну квартиру.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на необхідність отримання дозволу на укладення спірного правочину від служби у справах дітей є безпідставним, оскільки перереєстрація права власності на предмет іпотеки не призвела до зменшення чи обмеження прав дитини.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18091/18 ((провадження № 1525св20), від 20 вересня 2023 року у справі № 201/11618/19 (провадження № 61-15826св20).

Посилання позивача на порушення при зверненні стягнення на предмет іпотеки вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Таким чином, проаналізувавши вимоги даного закону, встановлено, що умовами для його застосування є підтвердження того, що нерухоме житлове майно використовується позичальником як місце постійного проживання позичальника та відсутність у позичальника іншого нерухомого житлового майна.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18) вказала, що тягар доведення існування зазначених обставин покладається на позивача, який звернувся до суду, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що квартира АДРЕСА_1 є постійним місцем проживання ОСОБА_1 та у її власноті не знаходиться інше нерухоме житлове майно, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Оскільки позовна вимога щодо визнання договору іпотеки недійсним не підлягає задоволенню, тому суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про вісутність правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, а саме про визнання договору купівлі-продажу від 02.12.2020 року, припинення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , визнання протиправною та скасування державної реєстрації на квартиру за ОСОБА_3 .

Таким чином, доводи викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду справи, інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення ним обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Представник ОСОБА_3 адвокат Сергієнко Т.Г. подала до суду клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 судові витрати понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 7000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу долучено відповідні докази, а саме: договір про надання професійної правничої допомоги № 01/23 від 16.01.2023 (т. 2, а.с. 133); додатковий договір до вищевказаного договору, в якій сторони погодили, що клієнт сплачує бюро гонорар в розмірі 7000 грн. за надання послуг в суді апеляційної інстанції, що вносяться клієнтом на умовах попередньої оплати (т. 2, а.с. 134); копії квитанцій про оплату гонорару у сумі 7000 грн.(т. 2, а.с. 131).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У відповідності до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотання від ОСОБА_1 та її представника про зменшення витрат на правову допомогу до суду не надходило.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, враховуючи принцип співмірності та розумності, критерій реальності адвокатських витрат, а також відсутності клопотання позивача про зменшення витрат на правову допомогу дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат у розмірі 7000 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

В. М. Триголов