УХВАЛА

31 жовтня 2024 року

місто Київ

справа № 760/13367/14-ц

провадження № 14-120цс24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Погрібного С. О.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А.

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа від 21 січня 2015 року, виданого Солом`янським районним судом міста Києва на виконання рішення від 16 грудня 2014 року, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» таким, що не підлягає виконанню,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В.,

УСТАНОВИЛА:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

1. ОСОБА_1 у квітні 2021 року звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати виконавчий лист від 21 січня 2015 року, виданий Солом`янським районним судом міста Києва на виконання рішення від 16 грудня 2014 року, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» (далі - ПАТ «Альфа-банк», банк) таким, що не підлягає виконанню. Разом із заявою ОСОБА_1 подав до суду клопотання, у якому просив зупинити стягнення, що здійснювалося на підставі цього виконавчого листа.

2. Заявник обґрунтовував пред`явлену заяву тим, що рішенням від 16 грудня 2014 року Солом`янський районний суд міста Києва задовольнив позов ПАТ «Альфа-банк» до ОСОБА_1 , стягнув заборгованість за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 800002599 у розмірі 6 626 371,50 грн.

3. ОСОБА_1 повідомив, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 здійснювалися заходи з виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2014 року про стягнення з нього коштів у примусовому порядку, незважаючи на те, що вимоги кредитора фактично вже задоволені шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечені його зобов`язання за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 800002599, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 .

4. Заявник наголосив, що рішенням від 09 лютого 2019 року державний реєстратор зареєстрував право власності на зазначену квартиру за банком, тому з цього моменту зобов`язання за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 800002599 є припиненими.

5. Рішенням від 01 червня 2019 року державний реєстратор припинив право власності Акціонерного товариства «Альфа-банк» (далі - АТ «Альфа-банк»), яке є правонаступником ПАТ «Альфа-банк», на квартиру АДРЕСА_1 на підставі заяви банку від 31 травня 2019 року про відмову від права власності. На думку заявника, ця обставина не має правового значення для вирішення питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки банк на власний розсуд відмовився від права власності на квартиру.

Стислий виклад змісту ухвали суду першої інстанції

6. Ухвалою від 11 квітня 2023 року Солом`янський районний суд міста Києва частково задовольнив заяву ОСОБА_1 .

Суд визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист від 21 січня 2015 року, виданий Солом`янським районним судом міста Києва на виконання рішення від 16 грудня 2014 року, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-банк» заборгованості за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 800002599 у сумі 6 626 371,50 грн.

7. Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідно до чинного законодавства та судової практики реалізація кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку означає, що будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Тож зобов`язання ОСОБА_1 з повернення заборгованості за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 800002599 виконані за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а вимоги іпотекодержателя щодо їх виконання є недійсними. Втім, це не стосується зобов`язання ОСОБА_1 щодо відшкодування розміру сплаченого банком судового збору в сумі 3 654,00 грн.

8. Посилання банку на те, що надалі він відмовився від права власності на квартиру в іпотеці, не впливають на сформульований судом висновок, оскільки це є актом розпорядження правом на власний розсуд, який не може зобов`язувати заявника.

Стислий виклад змісту постанови суду апеляційної інстанції

9. Постановою від 07 грудня 2023 року Київський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс банк», яке є правонаступником АТ «Альфа-банк», скасував ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року, ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Суд здійснив розподіл судових витрат.

10. Апеляційний суд зауважив, що банк згодом припинив право власності на предмет іпотеки шляхом скасування відповідного запису про державну реєстрацію. Відповідно рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 800002599 не виконане, а отже, основне зобов`язання ОСОБА_1 за цим договором не є припиненим.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. ОСОБА_1 29 січня 2024 року з використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, залишити в силі ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

12. Заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження судового рішення визначив те, що:

1) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-3558/2010, від 03 серпня 2022 року

у справі № 756/10266/15-ц, за змістом яких можливим є оскарження в касаційному порядку постанови апеляційного суду за наслідками розгляду заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

2) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19, від 27 січня 2021 року

у справі № 334/7136/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 756/10266/15-ц, відповідно до яких у разі завершення позасудового стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», боргове зобов`язання припиняється, оскільки всі наступні вимоги є недійсними згідно із цим Законом.

13. Також заявник у касаційній скарзі навів доводи про некоректне застосування судом апеляційної інстанції висновків, сформульованих Верховним Судом

у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 569/13956/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 520/472/17, від 27 квітня 2023 року у справі № 209/4577/21, оскільки фактичні обставини, які виникли у цих справах, та фактичні обставини у справі, що розглядається, є неподібними.

Обставини, встановлені в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

14. Суди встановили, що рішенням від 16 грудня 2014 року Солом`янський районний суд міста Києва задовольнив позов ПАТ «Альфа-банк» до ОСОБА_1 , стягнув з нього заборгованість за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 800002599 у розмірі 6 626 371,50 грн та здійснив розподіл судових витрат.

15. Також суди встановили, що ОСОБА_1 та Закрите акціонерне товариство «Альфа-банк» (далі - ЗАТ «Альфа-банк»), правонаступником якого є ПАТ «Альфа-банк», 06 листопада 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 800002599 уклали іпотечний договір № 800002599-И, за умовами якого заявник передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру

АДРЕСА_1 .

16. Згідно з пунктом 2.1 договору іпотеки від 06 листопада 2007 року № 800002599-И іпотекою забезпечується кожна та всі з вимог ЗАТ «Альфа-банк», що випливають з кредитного договору від 06 листопада 2007 року № 800002599.

17. АТ «Альфа-банк» 31 січня 2019 року звернулося до державного реєстратора із заявою про реєстрацію за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом позасудового врегулювання спору на підставі іпотечного застереження, погодженого сторонами у договорі іпотеки від 06 листопада 2007 року № 800002599-И.

18. Рішенням від 05 лютого 2019 року № 45364539 державний реєстратор задовольнив заяву АТ «Альфа-банк», здійснив державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за цим товариством.

19. Згодом АТ «Альфа-банк» подало приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Розсосі С. С. заяву про відмову від права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за результатом чого 01 червня 2019 року державний реєстратор прийняв рішення № 47155569 про державну реєстрацію припинення права власності

АТ «Альфа-банк» на зазначену квартиру.

20. Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кісельова Віталіна Володимирівна 15 квітня 2020 року відкрила виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа від 21 січня 2015 року, виданого Солом`янським районним судом міста Києва на виконання рішення від 16 грудня 2014 року.

21. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 жовтня 2021 року, номер інформаційної довідки 279199773, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

22. Ухвалою від 16 лютого 2024 року Верховний Суд поновив строк на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції та відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 27 червня 2024 року призначив цю справу до судового розгляду.

23. Ухвалою від 10 липня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

24. Ухвалою від 23 липня 2024 року Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернула справу на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

25. Ухвалою від 04 вересня 2024 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини третьої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правових висновків, викладених у постанові колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 819/523/16.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

26. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду навела такі міркування.

27. Оскарження в касаційному порядку постанови апеляційного суду за результатами перегляду ухвали суду першої інстанції з вимогою залишити її в силі не може здійснюватися касаційним судом абстрактно без юридичної оцінки ухвали суду першої інстанції з точки зору її відповідності вимогам статті 263 ЦПК України, оскільки від цього залежить відповідність цій статті судового рішення самого касаційного суду у разі задоволення відповідних вимог касаційної скарги.

28. Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України. Аналогічне правило міститься у частині другій статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України

(далі - КАС України).

29. Згідно з пунктом 25 частини першої статті 353 ЦПК України ухвала суду щодо визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Подібне правило міститься й у пункті 22 частини першої статті 294 КАС України, яке передбачає оскарження окремо від рішення суду ухвал щодо визнання чи відмови у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

30. Водночас у статті 389 ЦПК України визначено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку. Зокрема, у частині першій статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, зазначені у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 ЦПК України, після їх перегляду в апеляційному порядку. Так само ухвали суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду судом апеляційної інстанції, визначені й у частині другій статті 328 КАС України. До переліку цих ухвал згідно з КАС України також не включаються ухвали, передбачені пунктом 22 частини першої статті 294 цього Кодексу.

31. Тлумачення пункту 25 частини першої статті 353 та частини першої статті 389 ЦПК України унаочнює, що в касаційному порядку не передбачено оскарження ухвал про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

32. Такий процесуальний висновок зробила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 05 вересня 2019 року

у справі № 753/23412/17. У цей висновок є сталим та використовується Верховним Судом, зокрема, в ухвалах від 07 червня 2022 року у справі № 2/2218/3393/11, від 07 листопада 2022 року у справі № 754/5288/21, від 23 грудня 2022 року

у справі № 2-68/11, від 29 грудня 2022 року у справі № 757/35696/15-ц та інших.

33. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню. Аналогічне правило міститься у пункті 1 частини першої статті 333 КАС України.

34. Водночас Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 819/523/16, у якій виникли подібні правовідносини, розглянув справу по суті, чим створив неоднозначність у правозастосуванні.

35. Наведене, на переконання колегії суддів, доводить застосування судами касаційної інстанції різної юрисдикції відмінних підходів до вирішення справ, що викликає потребу в усуненні виявлених розбіжностей у практиці Верховного Суду.

36. Ураховуючи зазначене, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати правовий висновок про те, що оскарження у касаційному порядку ухвал про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, чи ухвал про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не передбачено у ЦПК України та КАС України, у редакціях чинних після набуття чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», неоднозначність розуміння якого фактично допущена опосередковано Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 819/523/16.

37. На думку колегії суддів, у разі оскарження в касаційному порядку ухвал про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, чи про відмову в задоволенні відповідної заяви Верховний Суд повинен відмовляти у відкритті касаційного провадження, крім виключних випадків, коли пряме виконання приписів закону в обставинах конкретної справи не поставить під загрозу порушення самої суті права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція), про що Верховний Суд повинен прямо зазначити в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

38. З наведених підстав колегія суддів вважала за потрібне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 819/523/16.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

39. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду з таких підстав.

40. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

41. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя,

є незалежним та керується верховенством права.

42. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

43. Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду.

44. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб у разі остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія

греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

45. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди буде потреба

в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України»,

заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

46. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

47. В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише в разі потреби та за обставин істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02, пункт 38).

48. У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції; завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме

в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни

в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, та «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратися із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); Суд визнає, що, дійсно, можуть бути наявними переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватися; сам Суд, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі необхідності може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).

49. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).

50. Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49 згаданого Висновку).

51. Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.

52. Принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в іншому разі це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.

53. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

54. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

55. Щоб гарантувати юридичну визначеність, Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 09 лютого 2021 рокуу справі № 381/622/17).

56. Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього підстав, які мають бути належно мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

57. За правилами частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

58. Отже, зміст частини третьої статті 403 ЦПК України дає підстави виснувати, що має бути потреба відступу; така потреба виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень без вагомої для цього причини.

59. Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила відступити від правових висновків, викладених у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2020 року

у справі № 819/523/16, про можливість перегляду в касаційному порядку ухвал суду першої інстанції після їх перегляду апеляційним судом щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

60. Проте в постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 819/523/16 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду здійснив касаційний перегляд постанови суду апеляційної інстанції, якою відмовлено в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та по суті.

61. У цій постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не формулював власного висновку щодо можливості перегляду в касаційному порядку ухвал суду першої інстанції щодо визнання чи відмови у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Тобто у цій постанові немає висновків щодо застосування таких норм права, як пункт 22 частини першої статті 294 сукупно із частиною другою статті 328 КАС України.

62. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійсненого Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (пункт 18.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21).

63. Здійснення розгляду касаційним судом по суті касаційної скарги на судові рішення, якими вирішено заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в контексті вимог частини третьої статті 403 ЦПК України не є правовим висновком, потреба відступу від якого слугувала б підставою для розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду.

64. Тож у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 819/523/16 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не формулював висновків щодо застосування пункту 22 частини першої статті 294 та частини другої статті 328 КАС України про можливість оскарження в касаційному порядку судових рішень щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

65. Крім цього, колегія суддів очікує на висновок Великої Палати Верховного Суду щодо тлумачення норм процесуального права, що підлягають застосуванню Верховним Судом під час вирішення питання щодо відкриття або відмови у відкритті касаційного провадження.

66. Однак, як зазначалося вище, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалою від 16 лютого 2024 року вже відкрила у цій справі касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, а ухвалою від 27 червня 2024 року призначила справу до судового розгляду.

67. Отже, у цій справі питання про застосування положень пункту 25 частини першої статті 353 сукупно із пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України вже вирішено.

68. Додатково Велика Палата Верховного Суду наголошує, що практика застосування правила пункту 25 частини першої статті 353 та пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України (як і припису пункту 22 частини першої статті 294 та частини другої статті 328 КАС України) є усталеною. Зокрема, в ухвалі від 05 вересня 2019 року у справі № 753/23412/17 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, виснувала таке: «…Відповідно до пункту 25 частини першої статті 353 ЦПК України ухвала суду щодо задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, може бути оскаржена в апеляційному порядку. Водночас стаття 389 ЦПК України містить норму, яка визначає перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку. Тлумачення пункту 25 частини першої статті 353 та частини першої статті 389 ЦПК України свідчить, що оскарження ухвал про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у касаційному порядку, не передбачено».

69. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для прийняття цієї справи за частиною третьою статті 403 ЦПК України.

Загальні висновки

70. Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, - справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

71. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 760/13367/14-ц за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа від 21 січня 2015 року, виданого Солом`янським районним судом міста Києва на виконання рішення від 16 грудня 2014 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року - повернути на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. О. Погрібний

Судді О. О. Банасько В. В. Король

О. Л. Булейко О. В. Кривенда

Ю. Л. Власов М. В. Мазур

І. А. Воробйова С. Ю. Мартєв

М. І. Гриців О. В. Ступак

Ж. М. Єленіна І. В. Ткач

І. В. Желєзний В. Ю. Уркевич

Л. Ю. Кишакевич Є. А. Усенко