Провадження № 2/554/2160/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Литвин А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Центр надання адміністративних послуг Полтавської міської ради (36000, м.Полтава, вул.Соборності,36) про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Центр надання адміністративних послуг Полтавської міської ради посилаючись на те, що його матір ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя, 11.12.2003р. вона склала заповіт на ім`я позивача, яким заповіла йому квартиру АДРЕСА_3 . Після смерті матері її чоловік, батько позивача ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.15.11.2019 року Октябрський районний суд м. Полтавивиніс рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнив частково, визнавши квартиру АДРЕСА_3 сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 . ОСОБА_6 .Визнано за ОСОБА_7 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 , як на частку у спільному майні. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування, як на обов`язкову частку у спадщині.20.09.2021 року Полтавський апеляційний суд рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.11.2019 року в частині вирішення питання про визнання права ОСОБА_5 на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінив, зменшивши її розмір з 1/8 на 1/12 частину квартири АДРЕСА_3 . Таким чином, на теперішній час ідеальна доля ОСОБА_5 складає 7/12 частин.6.08.2020р. Полтавський апеляційний суд по цивільній справі № 554/9546/17 рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17.08.2018р. скасував і визнав за позивачем право власності після померлої матері на3/8 частини квартири АДРЕСА_3 . На думку позивача, його фактична ідеальна доля згідно зазначеної постановиВерховного Суду від 28.07.2021р. та постанови Полтавського апеляційного суду від 20.09.2021р. збільшилася і складає 5/12 частин у квартирі. Постановою від 17.05.2023р. Полтавський апеляційний суд не врахував цю ідеальну долю і у прийнятті додаткового рішення.

Просив суд визнати за ним право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_3 . Стягнути з відповідача понесені судові витрати у формі судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Центр надання адміністративних послуг Полтавської міської ради (36000, м.Полтава, вул.Соборності,36) про визнання права власності.

Від відповідача до суду надійшов відзив, де зазначено що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін по справі ОСОБА_8 .

За ОСОБА_8 було зареєстровано: частина квартири АДРЕСА_3 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52491482 від 03.06.2020р., підстава державної реєстрації: рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.11.2019р., справа № 554/1668/16-ц; 1/8 частина квартири АДРЕСА_3 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52491482 від 03.06.2020р., підстава державної реєстрації: рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.11.2019р., справа № 554/1668/16-ц. За ОСОБА_8 було зареєстровано 5/8 часток квартири АДРЕСА_3 (1/2+1/8=5/8). Спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_8 є ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 5/8 часток квартири АДРЕСА_3 , які належали на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.11.2019р., справа № 554/1668/16-ц . ОСОБА_1 є власником 3/8 частини квартири АДРЕСА_3 . Якщо додати частки сторін по справі, буде одиниця. Вказане свідчить про відсутність спору між сторонами та відсутності підстав для звернення до суду.Твердження, наведене в позовній заяві про те, що позивач «в установленому Законом порядку набув додаткове право власності на підставі постанови Полтавського апеляційного суду на 1/12 частину квартири», що «його ідеальна доля на теперішній час складає 5/12 частин, а ОСОБА_8 7/12 частин» не базується на поданих позивачем доказах та не базується на нормі Закону. ОСОБА_8 помер більше року назад, тому він вже не є власником «ідеальних долей». Позивач не наводить жодної правової норми (в порядку спадкування, набувальної давності, тощо), яка б надавала йому правову можливість звертатися з відповідним позовом. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Стягнути з позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем, в свою чергу, було подано відповідь на відзив, в якій він звертав увагу суду на те, що як Октябрський районний суд м. Полтави 15.11.2019р., так і Полтавський апеляційний суд 19.02.2020р. винесли неправильне рішення відносно обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_8 , мотиви заперечення на його позовну заяву просив не враховувати при винесенні рішення. Просив справу розглядати у його відсутності.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави.було закрите підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/12 частину квартири до судового розгляду по суті в Октябрському районному суді м. Полтави.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Від представника відповідача. надійшла заява, в якій вона просила провести розгляд справи без її участі та участі відповідача ОСОБА_2 . Просила відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з безпідставністю. .При прийнятті рішення просила стягнути судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, з позивача в сумі 12700 грн.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що рішенням Октябрського райсуду м. Полтави від 17.08.2018р. по справі № 554/9546/17 було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в повному обсязі.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 06.08.2020р. по справі № 554/9546/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 серпня 2018 року скасоване. Ухвалене нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 право власності на 3/8 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 право власності на частину земельної ділянки відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії ЯК № 672446, площею 0,0600 га, яка розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демидівській сільській раді. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15.11.2019р. по справі № 554/1668/16-ц позов ОСОБА_8 задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м., ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м., коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_3 . Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_8 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини. Визнано за ОСОБА_8 право власності на частку квартири АДРЕСА_3 , яка знаходиться в цегляному житловому будинку, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м.; ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. як на частку у спільному майні подружжя. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_3 , яка знаходиться в цегляному житловому будинку, загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., що складається з однієї кімнати «2» площею 16,6 кв.м., кухні «3» площею 5,8 кв.м.; ванної кімнати «4» площею 2,5 кв.м.; коридору «1» площею 5,0 кв.м., балкону площею 1,0 кв.м. в порядку спадкування, як на обов`язкову частку у спадщині. Визнано за ОСОБА_8 право власності на частку земельної ділянки відповідно до Державного акту на земельну ділянку серії ЯК № 672446, площею 0,0600 га, розташована в Полтавській області, Решетилівському районі, Демидівській сільській раді в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 як спадкоємця першої черги за законом. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020р. по справі № 554/1668/16-ц апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Октябрського райсуду м. Полтави без змін..

Як зауважується в заяві по суті відповідача та не спростовано позивачем, вказана постанова апеляційного суду набрала законної сили з моменту її прийняття, відповідно ОСОБА_8 було в червні 2020р. зареєстровано право власності на та 1/8 частину квартири АДРЕСА_3 .

Постановою Верховного Суду від 28.07.2021р. по справі № 554/1668/16-ц касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Постанова Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020р. в частині вирішення питання про визнання права на обов`язкову частку в спадщині скасована. Справа в наведеній частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Полтавського апеляційного суду по справі № 554/1668/16-ц від 20.09.2021р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2019 року в частині вирішення питання про визнання права ОСОБА_8 на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінено, зменшено її розмір з 1/8 на 1/12 частину квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17.05.2023р. по справі № 554/1668/16-ц було відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті додаткового рішення по справі (щодо визнання за ним права власності на 5/12 частин квартири АДРЕСА_3 ), оскільки в даній справі за позовом ОСОБА_8 жодних позовних вимог щодо права ОСОБА_1 на частку у спадщині ОСОБА_3 не заявлялося та судом не досліджувалося.

Відповідачем до заяви по суті були надані копії Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з яких вбачається, що за батьком сторін ОСОБА_8 було зареєстровано: частину квартири АДРЕСА_3 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52491482 від 03.06.2020р., підстава державної реєстрації: рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.11.2019р., справа № 554/1668/16-ц; 1/8 частина квартири АДРЕСА_3 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52491482 від 03.06.2020р., підстава державної реєстрації: рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.11.2019р., справа № 554/1668/16-ц. Разом - 5/8 часток квартири. Рішення державного реєстратора скасованими не були.

Окрім того, як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А.В. 26.01.2023р., спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_8 є його донька ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 5/8 часток квартири АДРЕСА_3 , які належали на праві власності ОСОБА_8 на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15.11.2019р., справа № 554/1668/16-ц. Державна реєстрація права власності проведена 01.06.2020р. державним реєстратором Потоцькою Ю.В., Департамент з питань реєстрації, Полтавська обл., номери записів про право власності: 36728647, 36728700, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101

Суд критично ставиться до посилання позивача в позовній заяві на те, що він набув додаткове право власності на підставі постанови Полтавського апеляційного суду від 06.08.2020р. та постанови цього ж суду від 20.09.2021р. на 1/12 частину квартири.

При цьому позивач не надає доказів правової можливості набуття права власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_3 .

Матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , доказів того, що позивач має право на додаткову частку у спадщині ОСОБА_3 , чи подавалися ним документи до нотаріуса при прийняття спадщини після ОСОБА_3 .

Як стверджує ОСОБА_2 в своїй заяві по суті та не спростовує позивач ОСОБА_1 , батько сторін ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується і Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.01.2023р.

Так, в позовній заяві зазначено про те, що доказами підтвердження позовних вимог є постанова Верховного Суду від 28.07.2021р., постанова Полтавського апеляційного суду від 20.09.2021р., від 06.08.2020р., 17.05.2023р. та з Центру надання адміністративних послуг Полтавської міської ради від 03.10.2023р.

З листа Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради від 28.07.2023р. вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено в прийнятті заяви, оскільки інформація, яка міститься в заяві, не є підставою проведення реєстраційних дій у Державному реєстрі прав та не створює будь-яких правих наслідків у сфері державної реєстрації прав, а вказаний лист не є результатом розгляду заяви у сфері державної реєстрації прав; зазначено, що для внесення відомостей про право власності на нерухоме майно до Державного реєстру прав належному заявнику необхідно особисто звернутися в установленому порядку до будь-якого суб`єкта реєстрації прав в межах полтавської області.

З листа Управління адміністративних послуг Полтавської міської ради від 03.10.2023р. вбачається, що підставою для відмови реєстрації речових прав на нерухоме майно права власності було те, що подана заява позивача не відповідала вимогам законодавства, тому адміністратор відділу «Центр надання адміністративних послуг» Управління позбавлений можливості здійснити прийом документів поданих ОСОБА_1 та повернув їх без розгляду.

Суд зауважує, що позовна заява не містить нормативно-правових підстав визнання права власності за позивачем.

Фактичною підставою обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає ст. 328 ЦК України, відповідно до якої прав власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд погоджується з думкою відповідача, в частині того, що позивач вже скористався своїм правом на захист, оскільки Постановою Полтавського апеляційного суду від 06.08.2020р. по справі № 554/9546/17 апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Рішення Октябрського райсуду м. Полтави від 17.08.2018р. скасоване. Ухвалене в цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після померлої ОСОБА_3 право власності на 3/8 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_3 .

Більше того, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17.05.2023р. по справі № 554/1668/16-ц було відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті додаткового рішення по справі в частині визнання за ним права власності на 5/12 частин квартири АДРЕСА_3 , оскільки в даній справі за позовом ОСОБА_8 жодних позовних вимог щодо права ОСОБА_1 на частку у спадщині ОСОБА_3 .

Глава 24 Цивільного Кодексу України регламентує правові можливості набуття права власності.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі№ 1340/4630/18).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до вимогстатті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, саме позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Саме позивач зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд також відмовляє позивачу ОСОБА_1 у відшкодуванні понесених ним судових витрат у вигляді судового збору та за надання правової допомоги.

На підставіч. 1 п. 1 ст.141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені та документально підтверджені судові витрати.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеномустаттею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_2 було сплачено адвокату Остапенко І.О., 12700 гривень за надання правничої допомоги за договором № 243 від 25.05.2020 року відповідно до меморіальних ордерів, акту, розрахунку судових витрат. Таким чином, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді правової допомогив сумі 12700 гривень.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 258, 259, 264, 263, 265, 268, 272, 352, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Центр надання адміністративних послуг Полтавської міської ради (36000, м.Полтава, вул.Соборності,36) про визнання права власності - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Святого Володимира (ідентифікаційний код: ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12700 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи :

Позивач ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ).

Відповідач ОСОБА_2 ф(зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 )

Суддя М.О. Материнко