Справа № 503/847/24
Провадження № 2/503/371/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Вороненка Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Вдовиченко В.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кодима, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

Позивач подала до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що вона та відповідач ОСОБА_2 з 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28.08.2024 року. За час шлюбу подружжям було набуто майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме придбано будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудовано будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також придбано гусеничний трактор Т-150 з плугом, який на думку позивача з огляду на інформацію наявну на сайтах в мережі Інтернет в середньому коштує 135000 грн. При цьому, сторонами не досягнуто домовленості щодо порядку поділу майна , що є їх спільною сумісною власністю. У зв`язку з чим позивач пред`явила до відповідача відповідний позов шляхом подання позовної заяви, в якій просить поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй у власність та визнавши за нею право власності на новий житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 частину вартості гусеничного трактора Т-150 з плугом в розмірі 67500 грн.

22.04.2024 року, тобто протягом підготовчого провадження, позивач ОСОБА_1 скористалася своїм процесуальним правом, передбаченим пунктом 2 ч.2 ст. 49 ЦПК України, на збільшивши розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання шляхом подання до суду уточненої позовної заяви (а.с.35-36), в якій просить поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй у власність та визнавши за нею право власності на частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; виділивши їй у власність та визнавши за нею право власності на частину нового житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь частину вартості гусеничного трактора Т-150 з плугом в розмірі 67500 грн.

01.05.2024 року ухвалою суду (а.с.39) у даній справі відкрито провадження та призначено проведення її розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно роз`яснено відповідачу його право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу суду відзив на позовну заяву (відзив). Копію ухвали надіслано сторонам рекомендованими листами, зокрема відповідачу разом із судовою повісткою і копією позовної заяви (первісної і уточненої) та доданих до неї документів за адресою його зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання, згідно інформації Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 29.04.2024 року № 03-17/1569 (а.с.38), отриманої судом на виконання вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України,та які були отримані ними 18.05.2024 року у відповідності до ч.2, 4-6, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України, що підтверджують повідомлення № 697 і № 743 про вручення рекомендованих відправлень № 902 і № 953 (а.с.47, 48).

У встановлений судом строк відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм процесуальним правом учасника справи, відзив на позовну заяву не подав.

26.07.2021 року ухвалою суду (а.с.28-29) позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у цивільній справі розгляд якої визначено проводити в порядку загального позовного провадження, а у відповідача було витребувано докази.

14.10.2024 року ухвалами суду (а.с.57, 62-63) було залишено без розгляду заяву від імені ОСОБА_1 про відвід судді та відмовлено в задоволенні відводів судді та секретарю судового засідання заявлених позивачем ОСОБА_1 під час підготовчого засідання.

21.10.2024 року ухвалою суду (а.с.78-80) у даній справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

05.11.2024 року ухвалою суду (а.с.86-87) було залишено без розгляду клопотання позивача про витребування доказів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у порядку встановленому до вимог ч.2, 4-6, 8 п.1, 13 ст. 128 ЦПК України та Порядку надсилання повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.01.2023 року № 28, шляхом надіслання йому судової повістки на номер його телефону зазначений ним в своїй заяві до суду від 21.10.2024 року на отримання електронних повісток (а.с.71), про що свідчить довідка від 21.10.2024 року про доставку SMS (а.с.84). При цьому, 21.10.2024 року відповідач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.70), в якій також вказав, що стосовно ухвалення у справі рішення за результатом розгляду справи покладається на розсуд суду. Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Водночас із цим п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України передбачає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини.

З 29.02.1992 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28.08.2023 року у справі № 503/380/23 (а.с.27-28), яке набрало законної сили 28.09.2023 року, що підтверджують відомості наявні в публічному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

20.05.1992 року відповідач ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу (а.с.9-10), який був посвідчений посадовою особою Загнітківської сільської Ради народних депутатів та 29.05.1992 року зареєстрований в бюро технічної інвентаризації за № 3 стор. 83 у книзі № 378, про що свідчить реєстраційний запис зроблений на зворотній стороні згаданого договору.

Згідно копії технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , складеного бюро технічної інвентаризації 29.03.1992 року (а.с.11-15), до складу останнього входить жилий будинок літ. «А» 1930 року побудови, сарай літ. «Б» 1933 року побудови, погреб літ. «В» 1933 року побудови і вбиральня літ. «Г» 1940 року побудови.

В 1996 році за адресою: АДРЕСА_1 було побудовано ще один житловий будинок, про що свідчить копія технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами складений КП «Кодимське бюро технічної інвентаризації» 26.01.2024 року (а.с.20-23).

При цьому, згідно копії довідки старости с. Загнітків ОСОБА_3 (а.с.26), яка зареєстрована виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 26.02.2024 року № 371, новозбудований будинок на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , без правоустановчих документів.

Між співвласниками Цілісного майнового комплексу спілки «Загнітківська», в особі його голови ОСОБА_4 , і ОСОБА_1 був складений без дати акт прийому-передачі майна пайового фонду, що є спільною частковою власністю співвласників цілісного майнового комплексу спілки «Загнітківська» (а.с.88), який посвідчений сільським головою с. Загнітків ОСОБА_5 та згідно якого ОСОБА_1 було передана у власність майно, виділене в натурі, в тому числі, серед іншого, трактор (без зазначення його ідентифікуючих ознак марки, моделі і номеру кузову або шасі, року його випуску) з плугом.

Нормативно-правове застосування:

Відповідно до ч.1-2 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна за своєю суттю норма закріплена і в ч.3 ст. 368 ЦК України, у якій зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (надалі за текстом постанова Пленуму), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири.

Згідно ч.1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як вбачається з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Висновки суду

- щодо обґрунтованості позову в частині поділу житлового будинку з надвірними спорудами набутого за договором купівлі-продажу від 20.05.1992 року

Відповідачем ОСОБА_2 , який не надав відзиву на позовну заяву (відзив), а також доказів на спростування обставин зазначених в позовній заяві, не доведено, що кошти на придбання ним спірного житлового будинку з надвірними спорудами, за договором купівлі-продажу від 20.05.1992 року та право власності на який було зареєстроване за ним, були його особистою приватною власністю, таким чином право спільної сумісної власності на згаданий житловий будинок з надвірними спорудами, набутий за час шлюбу за спільні кошти подружжя, відповідачем не заперечено.

З наведеного вище суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 був набутий подружжям за час перебування в шлюбі, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з чим є підстави для визнання за позивачем права власності частину зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами.

Стосовно способу захисту своїх прав, обраного позивачем ОСОБА_1 в своїй позовній заяві шляхом заявлення одночасних вимог про «виділ у власність» та про « визнання права власності» за нею, то суд звертає увагу на судову практику Верховного Суду при касаційному перегляді справ про поділ майна подружжя, зокрема:

- Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїх постановах від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23) та від 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18 (провадження № 61-13536св23) застосовано саме «визнання за особою (одним з подружжя / колишнім подружжя) права на частину у праві спільної власності на відповідне нерухоме майно, яке було набуте за час шлюбу і було предметом спору, в порядку поділу майна подружжя»;

- Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїх постановах від 12 квітня 2023 року у справі № 207/2703/19 (провадження № 61-9670св22) та від 13 березня 2024 року у справі № 713/2101/18 (провадження № 61-16891св19) застосовано саме «виділення у власність особи (одному з подружжя / колишнього подружжя) нерухоме майно / частину майна, яке було набуте за час шлюбу і було предметом спору».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1-2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що із загальних засад поділу спільного майна подружжя, яке є об`єктом їх спільної сумісної власності, зокрема поділу майна в натурі, передбаченого ст. 71 СК України, то позов в частині поділу згаданого житлового будинку з надвірними спорудами є обґрунтованим, а тому в цій частині підлягає задоволенню в спосіб захисту прав обраним позивачем, який не суперечить закону та відповідає актуальним висновкам у судовій практиці Верховного Суду.

- щодо необґрунтованості позову в частині поділу житлового будинку збудованого в 1996 році

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

В свою чергу абзац перший ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

Суд відзначає, що позивачем ОСОБА_1 суду не надано не лише правовстановлюючих документів, які б підтверджували реєстрацію права власності на новозбудований в 1996 році житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до законодавство яке діяло на час завершення будівництва або на теперішній час, але також не надано і документів, які підтверджували б отримання дозволу на його будівництво, відповідність побудованого житлового будинку державним будівельним нормам, а також його прийняття в експлуатацію.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В свою чергу ч.2 ст. 376 ЦК України передбачає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Натомість копії довідки старости с. Загнітків ОСОБА_3 (а.с.26), яка зареєстрована виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 26.02.2024 року № 371, вказує на те, що житловий будинок збудований в 1996 році за адресою: АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.

Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позов в частині поділу житлового будинку, який наразі вважається самочинним будівництвом, є безпідставним, а тому в цій частині задоволенню не підлягає.

- щодо необґрунтованості позову в частині поділу транспортного засобу шляхом стягнення вартості за його частину

Позивачем ОСОБА_1 суду не надано жодних документів, які б підтверджували реєстрацію транспортного засобу гусеничного трактора Т-150 з плугом та набуття за час шлюбу на нього права власності подружжям, зокрема відповідачем ОСОБА_2 .

При цьому, з пояснень самого позивача ОСОБА_1 , наданих нею суду під час підготовчого засідання 21.10.2024 року з наданням суду для огляду оригіналу акту, з якого було виготовлено копію додану до матеріалів справи (а.с.88), виходить те, що трактор про який нею зазначено в позовній заяві, як про предмет поділу майна подружжя, взагалі не має реєстрації та був частиною майна розпайованого цілісного майнового комплексу спілки «Загнітківська», яке було передано в натурі ОСОБА_1 .

Однак, позивачем ОСОБА_1 суду не надано доказів про те, що трактор за актом (а.с.88) є саме Т-150, про який вона зазначає в своїй позовній заяві, оскільки акт не містить в собі зазначення ідентифікуючих ознак трактора, який був переданий у власність, марки, моделі і номеру кузову або шасі, року його випуску).

Окрім того суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними доказами саму заявлену нею вартість гусеничного трактора Т-150 з плугом частину якого вона просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 , в тому числі з огляду на рік випуску і технічний стан конкретного трактору, який може суттєво відрізнятися від аналогічних тракторів оголошення щодо яких розміщені на відповідних сайтах в мережі Інтернет. Висновку спеціаліста оціночної діяльності суду також ненадано.

Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позов в частині поділу транспортного засобу шляхом стягнення частини його вартості є безпідставним, а тому в цій частині задоволенню не підлягає.

- щодо розподілу судових витрат

Приймаючи до уваги, що позивач, як особа з інвалідністю II групи, при пред`явленні позову не сплачувала судовий збір на підставі пункту 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, то на виконання вимог ст. 133, 141 ЦПК України та ст. 4 і 6 зазначеного Закону, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в мінімальному передбаченому розмірі 1211,2 грн, як наслідок задоволення однієї з трьох позовних вимог майнового характеру щодо об`єкту нерухового майна, інформація про вартість якого в матеріалах справи відсутня.

Керуючись ст. 223, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: Одеська область, Подільський район, с. Загнітків, місця фактичного проживання за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 , про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Виділити в особисту приватну власність та визнати за ОСОБА_1 право на частину у праві спільної власності на житловий будинок з надвірними спорудами розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входять жилий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», погреб літ. «В» і вбиральня літ. «Г», в порядку поділу майна подружжя.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 07.11.2024 року.

Суддя Д.В. Вороненко