Справа № 754/5817/24
У Х В А Л А

Іменем України

07 листопада 2024 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: О. Грегуль

Учасники справи згідно позову:

ОСОБА_1 - позивач

«Печерський районний відділ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Мініісткрства юстиції місто Київ Державний виконавець Нагайчук Микола Володимирович» - відповідач

ОСОБА_2 - заінтересована особа

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано позов з проханням (дослівно): 1) Закрити виконавче провадження № НОМЕР_2 від 19.12.21 р. на підставі передачі у власність сина ОСОБА_3 , 2007 р. н. двокімнатної квартири на АДРЕСА_1 (нерухомості) за договором у відповідності до ст. 190 СК України; 2) Скасувати постанови про заборону користуватися вогнепальною зброєю, скасування постанови про керування транспортними засобами та інших постанов в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 19.10.21 р., які обмежують права ОСОБА_1 ; 3) Звільнити від сплати неправильно нарахованої заборгованості виконавчого провадження № 67160975 від 19.10.21 р. в порядку ст. 197 СК України, через військовий стан і складні умови служби в Збройних Силах Україні на фронті.

Справа № 754/5817/24 з Київського апеляційного суду до Деснянського районного суду м. Києва надійшла 05.11.2024, канцелярією розподілена 06.11.2024 (протокол від 06.11.2024) і головуючому передана 07.11.2024.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2024 справу № 754/5817/24 за позовом ОСОБА_1 передано Дарницькому районному суду м. Києва з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 188 ЦПК України, В одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Згідно ст. 447 ЦПК України, 1. Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 190 СК України, 1. Той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. 2. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. 3. Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину. 4. На майно, одержане за договором відповідно до частини першої цієї статті, не може бути звернене стягнення. 5. Майно, одержане дитиною за цим договором, може бути відчужене до досягнення нею повноліття лише з дозволу органу опіки та піклування. 6. Договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, визнається судом недійсним за вимогою відчужувача нерухомого майна у разі виключення його імені як батька з актового запису про народження дитини. У разі визнання договору недійсним у відчужувача відновлюється право власності на нерухоме майно. 7. За позовом відчужувача нерухомого майна договір, укладений відповідно до частини першої цієї статті, може бути розірваний у разі невиконання тим із батьків, з ким проживає дитина, обов`язку по її утриманню.

Згідно ст. 197 СК України, 1. З урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. 2. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно ч. 16 ст. 28 ЦПК України, 16. Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Позивачем з власної ініціативи в позові, тобто в порядку позовного провадження об`єднаю вимоги, одні з яких розглядаються в порядку позовного провадження, а інші в порядку судового контролю за виконання судових рішень і в той же час у позові позивачем порушено спір з приводу нерухомого майна та пов`язаний з нерухомим майном, місцезнаходження якого за межами Деснянського району м. Києва, що в свою чергу повністю із-за виключної підсудності виключає право Деснянського районного суду м. Києва на вирішення питань пов`язаних із відкриттям або відмовою у відкритті провадження.

Постановою Київського апеляційного суду від 25.10.2024 скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2024 у справі № 754/5817/24 та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з наступних підстав.

Зокрема, відповідно до мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 25.10.2024 «Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті. Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції). Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції. Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України). Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності. За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1, 2 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України). Згідно частини 1 статті 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.».

Також відповідно до мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 25.10.2024 «Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до Печерського районного відділу ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ м.Київ, третя особа: ОСОБА_2 про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 19.10.2021 року, скасування постанови про заборону користування вогнепальною зброєю, скасування постанови про керування транспортними засобами та інших постанов в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 19.10.2021 року , які обмежують права ОСОБА_1 , звільнення його від сплати неправильно нарахованої заборгованості виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 19.10.2021 року. В якому просив суд закрити виконавче провадження № НОМЕР_3 від 19 жовтня 2021 року на підставі передачі у власність сина ОСОБА_3 2007 року народження двокімнатної квартири АДРЕСА_2 за договором відповідно до ст. 190 СК України. Скасувати постанови про заборону користуватися вогнепальною зброєю, та постанову про заборону керування транспортними засобами та скасувати інші постанови в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 19 жовтня 2021 року, які обмежують його права. Звільнити його від сплати неправильно нарахованої заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 від 19 жовтня 2021 року в порядку ст. 197 СК України, через військовий стан і складні умови служби в Збройних Силах України на фронті. Проаналізувавши вимоги заявлені ОСОБА_3 та доводи викладені у позові, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку що, даний спір стосується оскарження незаконних, на думку позивача, дій державного виконавця Печерського районного відділу ДВС у м. Києві в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 19.10.2021 року, а його посилання на передання у власність сина - ОСОБА_3 , 2007 року народження, двокімнатної квартири АДРЕСА_2 за договором відповідно до ст. 190 СК України є лише вказаною позивачем підставою для закриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 19 жовтня 2021 року, що на думку останнього не було враховано державним виконавцем. Як вбачається із поданого позову квартира АДРЕСА_2 була власністю тітки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .. Після її смерті ОСОБА_3 , подавши заяву до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 10 квітня 2018 року, відмовився від спадщини після померлої ОСОБА_4 на користь сина ОСОБА_3 .. Доказів про наявність між сторонами у даній справі спору щодо вказаного нерухомого майна- квартири на АДРЕСА_2 матеріали справи не містять. Отже, даний спір не стосується нерухомого майна та не є таким, що безпосередньо чи опосередковано пов`язаний з нерухомим майном, тому підстав для застосування у даному випадку правил виключної підсудності для даного спору немає. З огляду на викладене колегія суддів вважає що, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції в повній мірі не проаналізував подану ОСОБА_3 позовну заяву, не встановив характер спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про передання справи за правилами виключної підсудності до Дарницького районного суду міста Києва.

У позові місцезнаходження відповідача не вказано.

В апеляційній скарзі позивачем вказано місцезнаходження відповідача за адресою: АДРЕСА_5.

Враховуючи вказівки Київського апеляційного суду, які обов`язкові для виконання Деснянським районним судом м. Києва, а саме, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передання справи за правилами виключної підсудності і що «Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України). Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності. За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1, 2 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).».

Згідно ст. 27 ЦПК України, 1. Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. 2. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Позов пред`явлено до юридичної особи місцезнаходження якої за межами Деснянського району м. Києва.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 31 ЦПК України, 1. Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу. 2. Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

З урахуванням викладеного, зокрема, ст. 13 ЦПК України (щодо визначених позивачем меж позовних вимог і правового статусу учасників справи), ст. 27 ЦПК України (щодо правил територіальної підсудності), вказівок Київського апеляційного суду (щодо правил територіальної підсудності), місцезнаходження відповідача на території Печерського району м. Києва, справа передається іншому суду за місцезнаходженням відповідача.

Передача справи за підсудністю не є перешкодою в доступі до правосуддя, а є виконанням встановлених державою правил судової процедури в тому числі й виконанням процесуальних заборон і обмежень, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Керуючись ст. 31 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Справу № 754/5817/24 за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса листування: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до «Печерського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Мініісткрства юстиції місто Київ Державний виконавець Нагайчук Микола Володимирович» (місцезнаходження: АДРЕСА_5) передати Печерському районному суду м. Києва.

Передачу справи здійснити не пізніше п'яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів.

Згідно ст. 261 ЦПК України, 1. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 2. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

СУДДЯ: