Провадження № 2/554/2756/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Литвин А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Селезньова Вікторія Федорівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна сумісною власністю та визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

До Октябрського районного суду міста Полтави надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Селезньова Вікторія Федорівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна сумісною власністю та визнання договору недійсним.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після переїзду на постійне місце проживання до Харківської області у березні 1995 року, починаючи з липня 1995 року, почав проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . З липня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в с. Кислівка Харківської області, надалі в с. Ягідне Харківської області, після придбання квартири в 2007 року, останні переїхали до м. Харкова та почали разом проживати за адресою: АДРЕСА_1 , де позивач по справі продовжує фактично проживати і на даний час.За час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбупозивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було набуто спільне майно, а саме:30.08.2007 року придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (договір купівлі продажу від 30.08.2007 року, бланк ВЕХ № 533318, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В.). Після смерті ОСОБА_4 , від дочки ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 дізнався про те, що вищенаведена спільна квартира подарована онуку ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 1853 від 22.12.2017 року, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф. При цьому, ОСОБА_2 поставила перед позивачем категоричну вимогу про виселення останнього до досягнення повноліття власником квартири, її сином ОСОБА_3 .

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави 11.11.2022 року суддею Петровою Н.М. задоволено заяву позивача про забезпечення позову - накладено арешт на квартируАДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 31.03.2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 08.11.2023 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Рябоконь Олександра Володимировича про виклик свідків.

Згідно долученої копії відповіді на адвокатський запит від 06.03.2024 року Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю на ім`я ОСОБА_5 анульовано наказом Міністерства юстиції України від 05 березня 2019 року, архів та документи нотаріального діловодства приватного нотаріуса Селезньової Вікторії Федорівни відповідно до акту приймання передачі № 1 від 20 травня 2019 року передані до Харківського обласного державного нотаріального архіву.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд прави без участі.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, в судове засідання не з`явився.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач жодних заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення не викладав.

За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 552/6659/16-ц.

Згідно копії довідки від 29.09.2005 року Виконавчого комітету Кислівської сільської ради Куп`янського району Харківської області ОСОБА_1 з 23.03.1995 року проживав в цивільному шлюбі з ОСОБА_4 в селі Кислівка Кислівської сільської ради Куп`янського району Харківської області.

Згідно копії акту про встановлення факту проживання громадянина від 27 жовтня 2022 року підтверджено факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 за адресою : АДРЕСА_1 в період часу з 2009 року по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, підтверджено, що ОСОБА_1 фактично продовжує проживати за даною адресою без державної реєстрації місця проживання на час складання акту. За час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 за адресою : АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 разом з померлою ОСОБА_4 регулярно здійснювали платежі за надані комунальні послуги відповідно до виставлених рахунків, з самого початку мешкання однією родиною ОСОБА_1 та ОСОБА_4 турбувались один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, здійснювали спільні покупки, проводили сумісний відпочинок, підтримували стосунки з родичами.

Згідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 04 травня 2022 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , кожен окремо суду вказали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1995 року по травень 2022 року. При цьому, позивач та відповідач вели спільно побут, сплачували комунальні послуги, спільно проводили відпочинок. Під час спільного проживання за рахунок спільних коштів придбали для проживання квартируза адресою АДРЕСА_3 . Всі допитані свідки підтвердили той факт, що позивач та померла ОСОБА_4 сприймались як одна сім`я, чоловік та дружина, що жили в злагоді та підтримували один одного. Крім того, свідкиОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначили, що ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 не перебували під час спільного проживання однією сім`єюв будь якому іншому зареєстрованому шлюбі.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Наведені судом обставини прямо підтверджують той факт, що між позивачем та ОСОБА_4 були взаємні права і обов`язки притаманні подружжю, а досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 склались та мали місце, протягом періоду часу з липня1995року по травень 2022 року, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Суд вважає, що позивачем доведений факт проживання однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з липня 1995 року по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Щодо визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл належного на праві спільної сумісної власності майна, суд зазначає наступне.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 30.08.2007 року (бланк ВЕХ № 533318, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В) ОСОБА_4 придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер 15932188 від 14.09.2007 року за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно п.22 постанови Пленуму ВС України №11 від 21.12.2007 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи спірна квартира АДРЕСА_4 ) придбана ОСОБА_4 під час її спільного проживання з позивачем, ОСОБА_1 , однією сім`єю, а тому відповідно до ст. ст. 60, 74 СК Україниналежить позивачу на праві спільної сумісної власності, а тому позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Визнаючи спірну квартира АДРЕСА_4 ) спільною сумісною власністю подружжя суд виходить із того, що відповідачами не спростовано презумпцію спільного майна подружжя, оскільки відповідачіне надали належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності квартири особисто померлій ОСОБА_4 , враховуючи, що на момент придбання квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали як чоловік і жінка однією сім`єю. При цьому, враховуючи рівність часток у спільній сумісній власності, частка ОСОБА_1 в праві власності на спірну квартиру становить .

Щодо визнання недійсним договору дарування, суд приходить до наступного висновку.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 313463855 від 27.10.2022, квартира АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 24111446, належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 1853, виданого 22.12.2017 приватним міського нотаріусом Харківського нотаріального округу Селезньовою В.Ф.

Згідно ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ч.ч.1,2 ст.321, ч.ч.1,2 ст.328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від06листопада 2009року №9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та203 ЦКУкраїни зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,актам Президента України,постановам Кабінету Міністрів України,актам інших органів державної влади України,органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства,нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України(статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент нотаріального посвідчення договору дарування спірної квартири 22 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали як чоловік і жінка однією сім`єю. Як зазначили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , даний факт був відомий відповідачам по справі.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина другастатті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей3,15,16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК Україниспіввласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК Україниправочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

У постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року в справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

З урахуванням викладеного, оскільки ОСОБА_1 не надавав свою згоду на укладення оспорюваного договору дарування № 1853, виданого 22.12.2017 року приватним міського нотаріусом Харківського нотаріального округу Селезньовою В.Ф., яка була придбана за період спільного проживання позивача та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд приходить до висновку, що з метою ефективного відновлення порушеного права власності, необхідно задовольнити позовні вимоги про визнання недійсним даного договору дарування.

Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11.11.2022 по справі № 554/13383/22, провадження № 2-з/554/150/2022 - продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Клопотань про скасування заходів забезпечення позову не надійшло.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Станом на дату винесення рішення ОСОБА_3 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , досяг процесуальної дієздатності.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Селезньова Вікторія Федорівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна сумісною власністю та визнання договору недійсним задовольнити в повному обсязі.

.Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) із ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з липня 1995 року по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати квартиру АДРЕСА_2 ) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) та ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ).

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартириАДРЕСА_2 .

Визнати недійсним договір дарування квартириАДРЕСА_2 , посвідчений за № 1853 від 22.12.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ), судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 5611 грн. 00 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання- АДРЕСА_1 ,РНОКП - НОМЕР_3 ;

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання - АДРЕСА_5 ;

Відповідач ОСОБА_3 , адреса проживання- АДРЕСА_6 .

Суддя М.О. Материнко