Справа № 286/5375/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Овруцької міської ради про визнання недійсним та скасування рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки та скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду і просять визнати недійсним та скасувати рішення 12 сесії 21 скликання Покалівської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 29.12.1993 в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати запис у Державном реєстрі речових прав на нерухоме майно від 20.02.2023 №49350239 про реєстрацію права власності земельної ділянки на ОСОБА_4 , мотивуючи тим, що їм на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Ними подано документи до землевпорядної організації про виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. ПП «Андвол» виготовлено технічну документацію на земельну ділянку площею 0,20 га та надано їм витяг з Державного земельного кадастру. Для продовження приватизації земельної ділянки ними було подано документи до державного реєстратора Овруцької міської ради. Реєстратором Овруцької міської ради Бойко О. П. зареєстровано за померлим ОСОБА_4 земельну ділянку для обслуговування належного їм на праві власності житлового будинку, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 242 на підставі архівного витягу на землю, згідно якого рішенням 12 сесії 21 скликання Покалівської сільської ради Овруцького району від 29.12.1993 ОСОБА_4 було передано в приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,20 га на підставі Декрету КМУ від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок».

ОСОБА_1 державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори 06.03.2023 було відмовлено в оформленні спадщини на земельну ділянку після смерті ОСОБА_4 , оскільки державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину житлового будинку згідно витягу з Державного реєстру речових прав, а державним реєстратором зареєстровано земельну ділянку на ОСОБА_4 в розмірі частки 1/1.

Реєстрація земельної ділянки за покійним ОСОБА_4 в цілому порушує їхнє право на земельну ділянку для обслуговування належного їм на праві власності житлового будинку.

Відзиву на позовну заяву відповідачем не подано.

Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 18.04.2024 було залучено до участі у справі державного реєстратора Овруцької міської ради Бойко О. П. як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Письмових пояснень по справі третя особа не подала.

В судове засідання сторони та третя особа не з`явилися. Позивачі в своїй позовній заяві просять справу слухати у їх відсутність. Представник відповідача Овруцької міської ради та третя особа державний реєстратор Овруцької міської ради Бойко О. П. про причини неявки не повідомили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується розписками про отримання судових повісток.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Під захистом цивільних прав розуміють передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував на тому, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), а також у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року справі № 914/1049/18.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В свою чергу, в ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» законодавець закріпив, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно положень ч.ч.1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В п. ґ ч. 18 постанови №7 від 16.04.2004 із змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни

її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки,

яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI ( 1702-17 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судом встановлено, що рішенням 12 сесії 21 скликання Покалівської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області від 29.12.1993 «Про передачу у приватну власність громадянам сільської ради земельних ділянок» було передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_4 земельні ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель розміром 0,20 га, а також для ведення особистого підсобного господарства розміром 0,26 га, що підтверджується архівним витягом Коростенської районної державної адміністрації від 11.11.2022 №К/409 (а. с. 25).

З копії свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 23.11.2006 вбачається, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку становить 83,5 кв. м (а. с. 3).

Витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради» № 12667078 від 28.11.2006 свідчать, що за ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності №5300 від 23.11.2006, виданого відділом приватизації Овруцької міської ради, по 1/4 частині за кожним (а. с. 4).

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 набули права власності на вказаний житловий будинок після 2003 року, відповідно до них переходить і право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, тобто по 1/4 частині.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. ОСОБА_1 дружина ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті чоловіка, так як у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідно, до ОСОБА_1 перейшло і право власності на 1/4 частину земельної ділянки після смерті чоловіка.

Вказані обставини підтверджуються копіями: довідки Овруцької ДНК №241/02-14 від 14.02.2023, свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАК №093015 від 03.12.2024, зареєстрованого в реєстрі за №1-1871 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2014.

Однак, копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №370/02-31 від 06.03.2023 свідчить, що ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_4 , так як їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку, а згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 20.02.2023 земельна ділянка площею 0,20 га, кадастровий номер :01:001:0213, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 в розмірі частки 1/1 (а. с. 27).

Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, а також оцінюючи долучені докази у справі, що розглядається, суд відмічає, що оспорюване рішення ніяким чином не порушує права позивачів, оскільки на час його прийняття 29.12.1993 був живий спадкодавець - ОСОБА_4 , а позивачі не були власниками житлового будинку. Право вланості на будинок виникло у них лише в 2006 році.

Таким чином, відсутні правові підстави для визнання недійним та скасування оскаржуваного рішення Покалівської сільської ради.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

В ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» законодавець закріпив, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Тобто, такого способу захисту порушених речових права як скасування запису про проведену державну реєстрацію прав закон не передбачає.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року в справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року в справах №№906/516/19, 905/633/19, 922/2589/19, від 30 червня 2020 року в справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року в справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19.

Наведені правові висновки є абсолютно обґрунтованими та релевантними до спірної правової ситуації, а тому підлягають обов`язковому застосуванню судом.

Відтак, оскільки виконанню підлягають виключно судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а такого способу захисту, як скасування реєстраційного запису спеціальний закон не передбачає; позивачі не надали суду доказів, що останні звертались до державного реєстратора з належним пакетом документів і їм було відмовлено в проведені реєстрації зміни речових прав, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову і в даній частині.

Позивачами сплачено судовий збір в дохід держави пропорційно розміру позовних вимог: ОСОБА_1 536 грн. 80 коп., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 268 грн. 40 коп..

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Овруцької міської ради про визнання недійсним та скасування рішення про передачу в приватну власність земельної ділянки та скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відмовити.

На рішення суду до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець

Повний текст рішення складено 04.06.2024