Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/957/24
Провадження № 2/499/485/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
04 листопада 2024 року селище Іванівка
Іванівський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Погорєлова І. В., за участю секретаря Дібрової О. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у селищі Іванівка Березівського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини,
До Іванівського районного суду Одеської області звернулася ОСОБА_1 з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , який зареєстрували 03 листопада 2007 року у виконкомі Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області, за відповідним актовим записом за №06. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також просить стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір за пред`явлення позовної вимоги про розірвання шлюбу.
Позовну заяву мотивує тим, що 03 листопада 2007 року між відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ») був зареєстрований шлюб. Від спільного проживання є одна неповнолітня дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причиною розірвання шлюбу є зловживання чоловіка алкогольними напоями, який перебуваючи в нетверезому стані ображає її, вчиняє конфлікти, не надає матеріальної підтримки своїй сім`ї. Не зважаючи на те, що сторони зареєстровані за вищевказаною адресою та проживають в одному житловому будинку, належному їм на праві спільної сумісної власності, шлюбно - сімейні відносини між ними фактично припинені. Спору щодо місця проживання дитини між ними не існує. Вважає, що їх сім`ю вже не зберегти, просить суд не встановлювати строку для примирення сторін. Ухилення відповідача від обов`язку надавати своїй дитині матеріальну підтримку стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. Відповідач є здоровою особою працездатного віку, який спроможний працювати та отримувати доходи. Окрім спільної неповнолітньої дитини, є спільна повнолітня дитина, яка навчається, самостійного заробітку немає, але відповідач також не надає їй допомогу.
10 вересня 2024 року судом відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Позивач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення
Повідомлений про дату, час та місце судового засідання у відповідності до ст. 128 ЦПК України відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв та клопотань не надавав, відзиву на позовну заяву не подавав.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Положеннями ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( п. 1 ч. 3ст. 223 ЦПК України).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»).
Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
На підставі викладеного, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
Крім того, судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 03 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ») був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 06; місце реєстрації шлюбу виконком Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , в графі «Батько» якого записаний « ОСОБА_2 , а в графі мати « ОСОБА_1 ».
За довідкою про склад сім`ї та проживання №388, виданою 26 серпня 2024 року Іванівською селищною радою Березівського району Одеської області, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; донька), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; донька) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; чоловік).
При ухваленні рішення суд виходить з такого.
Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частиною 3 статті 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.
Згідно ч.2 ст.112 СК України суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Як роз`яснив Верховний Суд України, згідно зі ст.24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої 10 грудня 1948 року Генеральною Асамблеєю ООН.
На підставі наведеного, враховуючи, що позивач не бажає підтримувати сімейні стосунки, а збереження даного шлюбу суперечить її інтересам, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, беручи до уваги, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї є неможливим, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
За приписами ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Щодо стягнення аліментів суд зазначає таке.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина
Частина 1 статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.
При цьому слід враховувати, що у разі спору, суд має визначати не лише саму необхідність у стягненні аліментів, а також їх розмір.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку з утримання дітей.
Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.
Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд бере до уваги, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини.
Позивач, звертаючись з позовом просила стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.
Суд зауважує, що відповідач, будучи двічі належним чином повідомлений про розгляд справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення, що повертаються на адресу суду з відміткою «вручено особисто», є таким, що ознайомлений з позовною заявою, при цьому, жодних дій щодо спростування обставин, зазначених позивачем не здійснив, ходом розгляду не цікавився, доказів утримання дитини не надавав.
Таким чином, суд визначає розмір аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів відповідача щомісячно на дитину до досягнення нею повноліття, оскільки такий розмір відповідає встановленому ч.3 ст. 184 СК України мінімальному рекомендованому розміру аліментів на одну дитину і відповідачем жодним чином не спростована можливість надання утримання дитини в такому розмірі. Такий розмір аліментів відповідає вимогам закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, адже саме він забезпечить необхідний мінімум для існування дитини та дотримання принципу достатнього забезпечення.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, суд присуджує аліменти починаючи з дня звернення з позовом до суду.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів.
Тож, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.
Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивачем було сплачено судовий збір за подання позову про розірвання шлюбу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена сума судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 258,259,263-265, 280-289 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_7 ) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 03 листопада 2007 року у виконкомі Баранівської сільської ради Іванівського району Одеської області, за відповідним актовим записом за № 06.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_2 щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову (03.09.2024 року) і до досягнення дитиною повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ).
Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми стягнення за один місяця підлягають негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 1211 (тисячу двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу в розмірі 1211 (тисячу двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного його тексту.

СуддяІгор ПОГОРЄЛОВ