Справа № 127/2-242/2010
Провадження № 4-с/127/35/24
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2024 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області у складі головуючого судді Жмудя О.О., при секретарі судового засідання Матвеєвій А.О.,
розглянувши матеріали скарги представника АТ КБ «ПриватБанк» Брюханова Олександра Дмитровича на дії державного виконавця Другого відділу ДВС у м. Вінниці ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ),-
На підставі викладеного заявник просить визнати протиправними дії старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального управління юстиції (м. Київ) Качеровської Анни Олександрівни. Визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального управління юстиції (м. Київ) Качеровської А.О. «Про закінчення виконавчого провадження» № 21558892 від 11.10.2023 року. Поновити виконавче провадження відносно ОСОБА_1 , щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 203189-CRED від 24.01.2008 року на суму 2 785 дол. США 14 центів.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2024 скаргу прийнято до провадження.
20.08.2024 на адресу суду надійшло клопотання представника заінтересованої особи ОСОБА_1 адвоката Опольської Наталі Михайлівни, згідно якого просила відмовити в задоволенні скарги, оскільки ОСОБА_1 виконав в повному обсязі свої зобов`язання за рішенням, прийняті судом на користь АТ КБ «ПриватБанк», а дії державного виконавця Качеровської А.О., в частині винесення постанови про закриття виконавчого провадження, є правомірними та вчиненні відповідно до закону, а саме на підставі прийнятого судом рішення, тому, суд вправі визнати безпідставними зазначені вимоги в скарзі представника АТ КБ «ПриватБанк» Брюханова О.В. та відмовити в її задоволені.
В судове засідання сторони не з`явились.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» Сильченков Ю.О. подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Заявлені вимоги просив задовольнити.
Представник Другого ВДВС у м. Вінниці ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Качеровська А.О. подала заяву про розгляд справи у її відсутність, з запереченнями щодо задоволення скарги.
В судове засідання заінтересована особа ОСОБА_1 не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку.
Відповідно до ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи не перешкоджають розгляду скарги.
Оцінивши докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку.
На підставі вищезазначеного рішення 10.09.2010 Замостянський районним судом м. Вінниці видано виконавчий лист №2-242-2010.
24.04.2024 АТ КБ «ПриватБанк» Брюханов О.Д. на ім`я начальника Другого ВДВС у м. Вінниці ЦМУМЮ (м. Київ) подав заяву-скаргу на постанову про закриття виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 , про скасування постанови старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального управління юстиції (м. Київ) Качеровської А.О. «Про закінчення виконавчого провадження» № 21558892 від 11.10.2023. Поновлення виконавчого провадження № 21558892 по виконавчому документу з 2-242-2010. З урахуванням раніше утриманих сум, стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором в сумі 2 785 дол. США. 14 цент., 269 грн. 44 коп. судового збору та 120 грн. 00 коп. витрат на технічне забезпечення розгляду справи.
27.05.2024 року, з Другого ВДВС у м. Вінниці ЦМУМЮ (м. Київ), надійшла відповідь про відсутність законних підстав зміни суми заборгованості за виконавчим документом.
Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 у справі №1-7/2013 за конституційним зверненням акціонерної компанії «Харківобленерго» щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8частини першої статті 26,частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Загальновизнаний принцип правової визначеності як елемент принципу верховенства права передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
При цьому, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Суд погоджується з доводами скаржника (стягувача) про те, що рішення суду не було виконано в повному обсязі.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню за виконавчим листом, обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу.
Відповідно до п. 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті.
Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні богу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, державний виконавець зобов`язаний керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», за частиною третьою якої у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, що існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора).
Таким чином, у цій справі, під час виконавчого провадження виконання зобов`язання за судовим рішенням у національній валюті, а не у валюті кредиту, без прив`язки до офіційного курсу валют НБУ зумовило невиконання судового рішення в повному обсязі, тому суд дійшов висновку про те, що дії старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Качеровської Анни Олександрівни є неправомірними, а постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження» якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
Враховуючи вказану норму, суд не в праві замінити собою функцію органу виконавчої служби, а відтак в частині вимог скарги щодо поновлення виконавчого провадження необхідно відмовити.
Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що скарга представника АТ КБ «ПриватБанк» Брюханова Олександра Дмитровича на дії державного виконавця Другого відділу ДВС у м. Вінниці ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ), підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст.ст. 1, 5, 18, 39, 41, 49 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 447-453 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
Скаргу задовольнити.
Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального управління юстиції (м. Київ) Качеровської Анни Олександрівни.
Визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального управління юстиції (м. Київ) Качеровської А.О. «Про закінчення виконавчого провадження» № 21558892 від 11.10.2023 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 01.10.2024.

Суддя О.О. Жмудь