Номер провадження 2/495/1276/2024
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючої судді Братків І.І.,
за участі секретаря судового засідання Кракатиці В.І.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Білгород-Дністровському в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
У вересні 2023 року ОСОБА_2 (позивач) звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Позовна заява обгрунтована тим, що 24 липня 1999 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівської райадміністрації виконкому Одеської міськради, про що 24.07.1999 року в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №270.
24 липня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівської райадміністрації виконкому Одеської міськради видано подружжю свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 . Своє прізвище « ОСОБА_5 » після одруження позивачка змінила на прізвище чоловіка « ОСОБА_6 ».
В лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.05.2023 по справі №521/2772/23 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 було задоволено. Судом було вирішено шлюб між подружжям розірвати, а позивачці залишити прізвище « ОСОБА_6 ». Питання про поділ майна не вирішувалося.
Під час шлюбу подружжям була набута частка у праві власності на в об`єкт нерухомого майна, яка була зареєстрована за чоловіком.
Так, з Витягу з реєстру прав власності на нерухоме вбачається, що 06.02.2007 р. за відповідачем було зареєстровано 1/2 частки у праві приватної власності на будинок за адресою, АДРЕСА_1 . Загальною площею: 110,3 кв.м., Житлова площа 52,6, Площа земельної ділянки 2200 кв.м. Будинок придбано на підставі договору купівлі-продажу, ВЕА №643118 від 21.09.2006, посвідчений приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу, та зареєстровано під реєстраційним №2254.
Отже, приймаючи до уваги вищезазначене, майнові права на нерухоме майно придбані ОСОБА_3 у шлюбі із ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу у рівних частинах.
Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1/2 частки у праві приватної власності на будинок за адресою, АДРЕСА_1 . Загальною площею: 110,3 кв.м., Житлова площа 52,6, Площа земельної ділянки 2200 кв.м. що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши кожному з них по 1/4 частині будинку. Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину будинок за адресою, АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частину будинок за адресою, АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача в її користь понесені судові витрати.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 20.09.2024 /суддя Боярський О.О./ по вказаній справі було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження та призначена дата судового засідання.
23.01.2024 на виконання ухвали суду про витребування доказів від 06.12.2023 на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшли копія договору купівлі-продажу, посвідченого 21 вересня 2006 року зареєстрованого в реєстрі за №2254 та копії документів, які стали підставою для його посвідчення.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 27.02.2024 /суддя Братків І.І./ цивільну справу прийнято до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначена дата судового засідання.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Ушаков О.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі оскільки сторонни проживали у шлюбі близько 20 років, однак Малиновський районним судом м. Одеси шлюб було розірвано, за час шлюбу було набуто будинок, який є спільною власністю тому поділити кожно у рівних частках . Справу просив слухати без участі сторони відповідача, оскільки останній до суду не з`являється на судові виклики не реагує. З приводу винесення заочного рішення суду не заперечив.
Відповідач в судові засідання, призначені на 19.03.2024, 12.04.2024, 17.05.2024, 12.06.2024, 03.07.2024 та 14.08.2024 не прибув, хоча була належним чином повідомленою про місце, час і дату проведення судових засідань шляхом надсилання повісток за адресою офіційно зареєстрованого місця проживання, проте вони повернулися до суду без вручення адресату з довідкою АТ «Укрпошта» - «За закінченням терміну зберігання», отже відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України він вважається таким, що повідомлений належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив, із клопотаннями до суду не звертався.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищевикладене, суд ухвалив про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 24 липня 1999 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівської райадміністрації виконкому Одеської міськради, про що 24.07.1999 року в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №270.
Як вбачається із копії рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16.05.2023 у справі №521/2772/23 шлюб укладений між сторонами розірвано.
Відповідно до ч. 4ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 21.09.2006 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,1200 г. яка передана в приватну власність (державний акт серії ЯГ №935490, виданий Шабівською сільською радою 22.08.2006), що в цілому складається з глинобитонного житлового будинку літ. «А», житловою площею 52,6 кв.м. загальною площею 110,3 кв.м. та надвірних будівель: сараїв літ. «Б» і «Г», підвалу літ. «В», літньої кухні літ. «Д», бані літ. «Ж», вбиральні літ. «З», споруд 1-7.
Так, згідно з умовами договору, продавець передала у власність покупця частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж житлового будинку вчинено за 5 000 (п`ять тисяч) гривень (пункт 2 договору).
Відповідно до заяви наявної в матеріалах справи ОСОБА_2 надала згоду чоловікові ОСОБА_3 на купівлю (однієї другої) частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,1200 га, за ціну та на умовах їй відомих, за кошти, які є спільною сумісною власністю, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєва Т.М. 21.09.2006 за реєстровим №2253.
Згідно Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №321305867 сформованої 27.01.2023, будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності у частці належить ОСОБА_3 .
Згідно з ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно із ч. 1ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «[…] майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обстави, які мають істотне значення.
Згідно із ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.
При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.ст. 15-16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України та ст.55 Конституції України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положеннями ст.41 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру становить 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір в розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 копійок. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з узв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати у розмірі 1 073,60 гривень.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 273ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частину будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 073,60 (тисячу сімдесят три) гривень 60 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНКОПП: НОМЕР_3 .

Суддя Ірина БРАТКІВ