Дата документу 05.11.2024 Справа № 331/4900/23
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 331/4900/23 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/1863/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
Провадження № 22-ц/807/1863/24-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Кравченко Ольга Василівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2024 року, та на додаткове рішення від 18 вересня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.03.2015 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син Платон.

Під час шлюбу сторонами придбана у спільну сумісну власність квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 61,12 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріальної округу Сенченком В.М. 22.12.2016 за № 1194. Квартира оформлена на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя у справі № 331/1143/22 від 03.06.2022 року, що набрало законної сили 04.07.2022р., шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2023р. по справі № 331/1146/22 в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 2/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м.

Рішення суду по справі №331/1146/22 набрало законної сили.

Право особистої приватної власності ОСОБА_1 на 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі нерухомого майна 11.07.2023 р. що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав №330923216 від 21.07.2023.

Починаючи з січня 2021 року позивач ОСОБА_3 позбавлений можливості користувалися квартирою, оскільки відповідачка ОСОБА_2 замінює замки на вхідних дверях, і відмовляється впускати позивача до житла.

24.07.2023 позивачем на адресу відповідача була направлена претензія, в якій ставилось питання про допущення позивача до квартири, надання ключів від вхідних дверей, та надання можливості користуватися кімнатою № НОМЕР_1 площею 13,2 кв.м. з прилеглим балконом.

Проте, відповідачка на вказану претензію не відреагувала та доступу до квартири не надала.

У зв`язку з чим позивач вважає за необхідне вимагати в судовому порядку усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м., шляхом вселення до квартири та зобов`язання відповідача надати позивачу ключі від вхідних дверей цієї квартири, встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м.

Згідно з технічним паспортом, кватира АДРЕСА_1 складається з приміщень: №1 коридор площею 4.6 кв.м. №2 туалет площею 1.0 кв.м. №3 ванна кімната площею 2.1 кв.м. №4 кухня площею 7.0 кв.м. № 5 шафа площею 0.1 кв.м., кімната №6 площею 18.7 кв.м. кімната №7 площею 11.3 кв.м (з прилеглим балконом), №8 кладова площею 1.2 кв.м. кімната №9 площею 13,2 кв.м (з прилеглим балконом), №10 шафа площею 0.5 кв.м.

Квартира АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорту, має жилі окремі та ізольовані кімнати: №7 площею 11,3 кв.м. №9 площею 13.2 кв.м.

За таких обставин між двома співвласниками раціонально встановити такий порядок користування квартирою, коли позивачу буде виділено кімнату № 9 площею 13.2 кв.м., а відповідачу кімнати №6 площею 18.2 кв.м і №7 площею 11.3 кв.м.

Інші приміщення квартири (№1 коридор площею 4.6 кв.м. №2 туалет площею 1.0 кв.м. №3 ванна кімната площею 2.1 кв.м, №4 кухня площею 7.0 кв.м. №5 шафа площею 0.1 кв.м. №8 кладова площею 1,2 кв.м. №10 шафа площею 0.5 кв.м) мають бути залишені у загальному користуванні співвласників.

В такому випадку у користуванні позивача буде близько 30.91 % від житлової площі квартири, а у відповідача близько 69.09 %. Різниця у приблизно 7% (на користь відповідачки) є досить незначною і допустимим відходом від розміру ідеальних часток.

Зважаючи на викладене, позивач просив суд усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м., шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири та зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей цієї квартири.

Встановити такий порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м.:

- ОСОБА_1 виділити у користування кімнату № 9 площею 13.2 кв.м (з прилеглим балконом);

- ОСОБА_2 виділити у користування кімнати № НОМЕР_2 площею 18.2 кв.м і № 7 площею 11.3 кв.м. (з прилеглим балконом);

- інші приміщення квартири (№1 коридор площею 4.6 кв.м., № 2 туалет площею 1.0 кв.м., № 3 ванна кімната площею 2.1 кв.м., № 4 кухня площею 7.0 кв.м, № 5 шафа площею 0.1 кв.м., № 8 к ладова площею 1.2. кв.м., № 10 шафа площею 0.5 кв.м. залишити у загальному користуванні співвласників.

29 лютого 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сердюченка В.В. звернувся до суду із заявою, в якій просив суд на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України залишити без розгляду позовні вимоги про усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення до квартири та зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей цієї квартири (а.с. 90).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2024 року заяву представника позивача адвоката Сердюченка В.В. задоволено.

Вимогу щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м., шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири та зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей цієї квартири залишено без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2024 року позов задоволено.

Встановлено такий порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42,7 кв.м.:

- ОСОБА_1 виділити у користування кімнату № 9 площею 13.2 кв.м (з прилеглим балконом);

- ОСОБА_2 виділити у користування кімнати № НОМЕР_2 площею 18.2 кв.м і № 7 площею 11.3 кв.м. (з прилеглим балконом);

- інші приміщення квартири (№1 коридор площею 4.6 кв.м., № 2 туалет площею 1.0 кв.м., № 3 ванна кімната площею 2.1 кв.м., № 4 кухня площею 7.0 кв.м, № 5 шафа площею 0.1 кв.м., № 8 к ладова площею 1.2. кв.м., № 10 шафа площею 0.5 кв.м.) залишити у загальному користуванні співвласників

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073, 60 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 в особі представника адвоката Кравченко О.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про те, що відповідачка визнала позов є помилковим, оскільки ОСОБА_2 визнала не позовну вимогу, а відсутність спору між сторонами. У судовому засіданні вона не заперечила проти користування позивачем кімнатою № НОМЕР_1 , як і не заперечувала про це до відкриття провадження у справі.

Зазначає, що нею права ОСОБА_1 не порушувались. Зважаючи на те, що права позивача мають бути вже порушені на момент звернення до суду та таке порушення має бути реальним, а не потенційним, висновок суду про задоволення позову у зв`язку з небезпекою порушення права власності позивача суперечить процесуальному закону. Добровільне небажання позивача вселитись до квартири і користуватись кімнатою не свідчить про наявність між сторонами спору, тому провадження в справі повинно бути закрито.

Від ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сердюченка В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Також просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5000, 00 грн.

Зазначає, що твердження відповідачки про те, що між сторонами відсутній спір щодо порядку користування квартирою є безпідставними. Як на час пред`явлення позову, так і на теперішній час між сторонами не вирішені спірні питання про порядок користування квартирою, будь-яка письмова домовленість з цього приводу відсутня, а тому предмет спору існує. Відповідно, відсутні встановлені законом підстави для закриття провадження у справі в частині вимог про встановлення порядку користування квартирою.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму втрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000, 00 грн.

Не погоджуючись із вказаним додатковим рішенням суду ОСОБА_2 в особі представника адвоката Кравченко О.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить додаткове рішення суду скасувати та закрити провадження в справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у судовому засіданні від 29.05.2024 а ні ОСОБА_1 , а ні його представник не обґрунтували поважність причин неподання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу до ухвалення рішення суду, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат.

Також зазначає, що оскільки рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2024 року ухвалене з порушенням норм процесуального права, а висновки, які викладені в ньому не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для його скасування, то і додаткове рішення як невід`ємна частина основного рішення суду підлягає скасуванню.

Від ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сердюченка В.В. надійшов відзив на вказану апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду без змін.

Зазначає, що відповідно до ст. 141 ЦПК України для відшкодування витрат на професійну правову допомогу учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок судових витрат.

Так, позивач зробив відповідну заяву безпосередньо в самому тексті позовної заяви, зазначивши, що очікує понести витрати на правову допомогу адвоката у розмірі орієнтовно 15000, 00 грн., докази чого будуть надані додатково. В подальшому, протягом 5 днів після ухвалення судом рішення, позивачем подана до суду заява про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правову допомогу. В засідання апеляційного суду позивач і його представник адвокат Сердюченко В.В. не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу і рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки (а.с.207,208). Клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли. Суд визнав з можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2024 року та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на вказане рішення не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що за обставин, викладених у позовній заяві, позов ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим, оскільки він є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , та існує реальна небезпека порушення його права власності з боку відповідачки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 березня 2015 року по 03 червня 2022 року (а.с. 6, 10).

Під час шлюбу сторонами по справі придбана у спільну сумісну власність квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 61,12 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріальної округу Сенченком В.М. 22.12.2016 за № 1194. Квартира оформлена на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 8-9)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08.05.2023 року в справі № 331/1146/22 (а.с. 11-14) в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 2/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61.12 кв.м., житловою площею 42.7 кв.м.

Рішення суду по справі №331/1146/22 набрало законної сили.

Суд першої інстанції в рішення вказавши про те, що ОСОБА_2 не заперечувала проти позову, правильно зазначив, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Отже, та обставина, що відповідачка не заперечувала проти позову, не є безумовною підставою для його задоволення, зважаючи на те, що вирішуючи спір по суті суд повинен дослідити матеріали справи, надати належну правову оцінку наявним у справі доказам, та ухвалити судове рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 487/3769/20 Верховний Суд зробив висновки про те, що «володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільного згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо порядку володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володіння спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним».

У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України зробив висновок про те, що «стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів, дослідивши план квартири АДРЕСА_1 , розмір житлової площі, зважаючи на розмір часток сторін у праві власності на вказану квартиру, пропорційність та рівновагу прав та інтересів обох сторін, наявність у сторін малолітньої дитини, вважає, що запропонований позивачем варіант користування спірною квартирою не порушує принцип рівності часток кожної зі сторін як співвласників квартири.

Як видно з матеріалів справи, відповідачка не заперечувала проти запропонованого позивачем порядку користування спірною квартирою та іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, остання не запропонувала.

Таким чином, зважаючи на баланс інтересів сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову.

Фактично єдиним доводом апеляційної скарги є те, що, на думку відповідачки, між сторонами відсутній спір, у зв`язку з чим провадження в справі, на її думку, необхідно закрити.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

У цій справі предметом позову є вимога про встановлення судом порядку користування квартирою, співвласниками якої є сторони.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що сторони у добровільному порядку не можуть визначити порядок користування належною їм квартирою, та відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою. На підтвердження вказаного позивачем надано направлену ним претензію на адресу відповідачки, переписку між сторонами з месенджеру.

Як видно з матеріалів справи, між сторонами склалися конфліктні відносини, сторонами у добровільному порядку не визначено порядок користування квартирою, відповідачка передала ключі від квартири позивачу після звернення ним до суду.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона у відповіді на претензію позивача погодилась на визначений ним порядок користування квартирою, а також те, що позивач добровільно не бажає вселитися в квартиру, не спростовують правильних висновків суду про наявність підстав для визначення порядку користування квартирою, оскільки вказане не свідчить про відсутність спору між сторонами та не позбавляє позивача права на встановлення порядку користування квартирою у судовому порядку.

Крім того, сама наявність у провадженні суду зазначеної цивільної справи, а також подання відповідачкою апеляційної скарги, свідчить про існуючий спір.

Встановлені обставини виключають застосування судом механізму закриття провадження з підстав відсутності предмета спору, оскільки, як видно з матеріалів справи, на момент пред`явлення позову предмет спору між сторонами існував.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність предмета спору.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

03 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення з відшкодування витрат на правову допомогу, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 12500, 00 грн. витрат на правову допомогу.

Судом встановлено, що представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Сердюченко В.В. додані наступні документи, на підтвердження понесених витрат: копія договору про надання правничої допомоги від 21.07.2023 р., ордер на надання правничої допомоги від 01.08.2023 р., акт приймання-передачі наданих послуг від 03.06.2024 р. з зазначенням у ньому детального опису та обсягу робіт та оплати гонорару адвоката в сумі 12500,00 грн.

Суд першої інстанції,частково задовольняючи вказану заяву, виходив з того, що заявлені витрати у розмірі 12500, 00 грн. є завищеними, а витрати на правничу допомогу у розмірі 8000, 00 грн., будуть відповідати критерію розумності, будуть співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суд першої інстанції.

Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини першої та другої статті137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на зазначене, положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

У відповідності до положень пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені витрати на правничу допомогу є завищеними.

Проте, зважаючи на складність та конкретні обставини справи, необхідність дотримання критерію співмірності та розумності розміру понесених стороною витрат, реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, колегія суддів вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає зменшенню з 8000, 00 грн. до 3000, 00 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був відмовити в задоволенні вказаної заяви з підстав того, що а ні позивачем, а ні його представником в судовому засіданні 29.05.2024 року не обґрунтовано поважність причин неподання доказів понесених витрат на правничу допомогу.

Так, на виконання вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України ОСОБА_1 , до закінчення судових дебатів, а саме в позовній заяві зазначив, що очікує понести витрати на правову допомогу в розмірі 15000, 00 грн., докази чого будуть надані додатково.

03 червня 2024 року, тобто протягом п`яти днів після ухвалення судом рішенням, представником позивача подана до суду заява про ухвалення додаткового рішення із наданням відповідних доказів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року необхідно змінити, зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 8000, 00 грн. до 3000, 00 грн.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сердюченка В.В. заявив клопотання про стягнення з ОСОБА_2 на його користь витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000, 00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер на надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг від 07.10.2024 року до договору про надання правничої допомоги від 21.07.2022.

У вказаному акті міститься перелік наданих юридичних послуг адвокатом, а саме: усна консультація по спірним правовідносинам 1000, 00 грн. (1 година), підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу 3000, 00 грн. (3 години), участь представника в судовому засіданні 1000, 00 грн.

Зважаючи на те, що представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сердюченко В.В. приймав участь в суді першої інстанції та готував процесуальні документи, тому обізнаний детально про фактичні обставини справи, законодавство, яке регулює правовідносини, які були предметом розгляду у цій справі, доводи апеляційної скарги вже заявлялись відповідачем в суді першої інстанції, на які представником позивача вже надавалась відповідь, тому надання адвокатом консультації та підготовка відзиву на апеляційну скаргу вочевидь не вимагала від адвоката витрат часу у вказаному ним обсязі.

Зважаючи на складність та конкретні обставини справи, відсутність представника позивача у суді апеляційної інстанції, дотримуючись критерію співмірності та розумності розміру понесених стороною витрат, реальності адвокатських витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Кравченко Ольга Василівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2024 рокузалишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Кравченко Ольга Василівна, на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2024 року змінити, зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 8000, 00 грн. до 3000, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені останнім в суді апеляційної інстанції, в розмірі 1000 грн.

Дата складання повної постанови 07 листопада 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков