справа № 363/546/23 головуючий у суді І інстанції Рудюк О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому просив суд:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/1 частку садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок, площею 0,0577 га, кадастровий номер :37:203:0177.

Посилається на те, що з 12 грудня 2014 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року шлюб розірвано.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин за власні кошти позивача було придбане майно, а саме: садовий будинок, загальною площею 110,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 18 та земельна ділянка, на якій розташований садовий будинок, площею 0,0577 га, кадастровий номер :37:203:0177. Оскільки позивач зазначає, що майно було придбано за його власні кошти, тому не може бути підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

01 червня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, у якому просила суд:

визнати спільним майном подружжя: садовий будинок, загальною площею 110,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 18 та земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок, площею 0,0577 га, кадастровий номер :37:203:0177, автомобіль марки Renault Megane, 2014 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 ;

припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане майно;

стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на майно подружжя - 1/2 ринкової вартості садового будинку, 1/2 ринкової вартості земельної ділянки, 1/2 ринкової вартості автомобіля.

Зустрічні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що в період шлюбу в інтересах сім`ї подружжям було придбано на підставі договорів купівлі-продажу нерухоме майно: садовий будинок, загальною площею 110,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 18 та земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок, площею 0,0577 га, кадастровий номер :37:203:0177. Покупцем садового будинку та земельної ділянки є ОСОБА_2 .

Крім того, 01 червня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль марки Renault Megane, 2014 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та зареєстровано в ТСЦ МВС України №8043 на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

Вказане майно було придбано за рахунок спільних коштів подружжя, а відтак воно є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Наголошує, що між сторонами наявний конфлікт, у зв`язку з чим вони не можуть дійти згоди щодо всіх правовідносин, які виникли щодо поділу майна. А тому, вважає, що спільне користування спірним майном неможливо та не буде відповідати в повній мірі інтересам сторін. Оскільки позивач за первісним позовом ОСОБА_1 висловив згоду на залишення у своїй власності садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 дає згоду на присудження їй грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності. Крім того, спільним автомобілем увесь час користувався відповідач ОСОБА_1 , автомобіль є неподіною річчю, тому позивач за зустрічним позовом підтверджує згоду на присудження їй грошової компенсації замість її частки у справі спільної сумісної власності на автомобіль.

Протокольною ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04 липня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження.

06 червня 2021 року до суду від представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - адвоката Войтенка І.В. надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач зазначив, що обґрунтовуючи свої доводи про те, що будинок та земельна ділянка, що є предметом спору, були придбані за рахунок особистих коштів позивача, ним надано Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми отриманих доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2005 року по 3 квартал 2021 року, датованих 21 грудня 2021 року №332/Г/26-15-59-04-11. Відповідно до Відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми отриманих доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2005 року по 3 квартал 2021 року, позивач отримував доходи у період з ІІІ-кварталу 2005 до ІІІ-кварталу 2014 року, починаючи з IV кварталу 2014 року позивач жодних доходів, відповідно до даних довідки, не отримував. Шлюб між сторонами укладено 12 грудня 2014 року, тобто на час укладення шлюбу позивач не отримував доходи, оскільки відповідно до даних зазначеної довідки вже у IV кварталі відомості про доходи позивача відсутні. Будинок та земельну ділянку придбано 28 листопада 2017 року, тобто через 3 роки після того, як позивач припинив отримувати будь-який дохід, як про це зазначено в довідці, та сторони вступили у шлюб. В свою чергу відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми отриманих доходів та утриманих податків за період з І кварталу 2005 року по 3 квартал 2021 року, датовані 21 грудня 2021 року №332/Г/26-15-59-04-11 лише дозволяють встановити факт того, що позивач у цей період мав певний дохід, та такі відомості жодним чином не доводять факт, що по-перше, грошові кошти, які зазначені, як дохід позивача були ним збережені до моменту придбання спірного майна, по-друге, що навіть у разі, якщо буде встановлено, що позивачем такі особисті кошти були збережені, у сумі, необхідній для придбання спірного майна на момент його придбання, доказуванню підлягає також факт, що особисті кошти позивача, які були збережені ним до моменту придбання спірного майна були використані позивачем для його придбання. Таких доказів матеріали позовної заяви не містять, а відповідач заперечує той факт, що спірне майно було придбано за рахунок особистих коштів позивача, та заперечує той факт, що у позивача були збережені грошові кошти, які були ним отримані до вступу у шлюб. Відповідач наполягає на тому, що спірне майно було придбане за рахунок спільних коштів подружжя. Враховуючи викладене, вважає, що докази, надані позивачем на підтвердження факту придбання спірного майна, презумпцію права спільної сумісної власності не спростовують, а тому підстави задоволення позову відсутні, та у позові слід відмовити повністю. Крім того, з наданою позивачем оцінкою спірних земельної ділянки та будинку відповідач не погоджується, вважає її суттєво заниженою.

07 липня 2023 року до суду від відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує доводи зустрічного позову, вважає, що садовий будинок та земельна ділянка були придбані в період шлюбу але за його особисті кошти, які були зароблені ним до укладання шлюбу. Крім того, зауважує, що за весь час права власності на вказане майно, ремонтні роботи в будинку були проведені за кошти ОСОБА_1 . Попри те, що договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки і були оформлені на ім`я його дружини ОСОБА_2 , а фактично вони були придбані за кошти, які належали йому особисто. Відповідач самостійно приймав рішення придбати земельну ділянку та садовий будинок та забезпечив фінансування цих покупок. Однак, з об`єктивних причин, документи були оформлені на дружину. Крім того, не погоджується з вимогою ОСОБА_2 щодо залишення за відповідачем за зустрічним позовом автомобіля з одночасним присудженням позивачу грошової компенсації замість її частки у спільному майні, оскільки вказаний транспортний засіб був придбаний за договором купівлі-продажу на подаровані йому кошти та оформлений на його ім`я, що підтверджується виписками з карткового рахунку за період з 2013 - по 23 жовтня 2018 року. Крім того, він забезпечував фінансування проведення технічного обслуговування автомобіля та заміни необхідних деталей за власні кошти протягом 4-х років. Також вважає, що проведена ним оцінка нерухомого майна є належна і не вбачає підстав для проведення повторної оцінки. А тому просив суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2024 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано садовий будинок загальною площею 110,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 18, земельну ділянку, площею 0,0577 га, на якій розташований садовий будинок, кадастровий номер :37:203:0177 та автомобіль Renault Megane, 2014 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину садового будинку загальною площею 110,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 18.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0577 га, на якій розташований садовий будинок, кадастровий номер :37:203:0177, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська с/рада, Садове товариство «Глядин».

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки Renault Megane, 2014 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 145 500 (сто сорок п`ять тисяч п`ятсот) грн., залишивши його у власності ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 22 травня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги первісного позову та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Підтримавши доводи заяв по суті справи, поданих до суду першої інстанції, апелянт вказав на хибність висновків місцевого суду.

Звернув увагу, попри те, що договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки були оформлені та ім`я дружини, фактично майно придбано у шлюбі за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто та були зароблені ще до укладення шлюбу.

Спірний автомобіль було придбано також за особисті (подаровані) кошти первісного позивача, що підтверджують виписки по картковому рахунку.

На час укладення шлюбу позивач не отримував доходи, будинок та земельну ділянку придбано через 3 роки після того як позивач припинив отримувати будь-який дохід. Таким чином, іншого доходу чи коштів, за яке могло би бути придбано майно, щодо якого проводиться поділ, не було.

До апеляційної скарги долучив довідку з УкрСибБанку про доходи за період з 27 грудня 2011 року по 31 грудня 2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

09 липня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Войтенко Ігор Васильович подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію представник обґрунтував обставинам, на які посилався у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

22 липня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, у якій підтримав вимоги апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Войтенко Ігор Васильович заперечив проти задоволення вимог апеляційних скарг, з підстав наведених у відзиві.

Апелянт в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштової кореспонденції, заяв та клопотань від нього не надходило, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 12 грудня 2014 року сторони по справі уклали шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3221.

Від шлюбу мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року у цивільній справі №764/3791/22 шлюб між ними було розірвано.

Сторонами не оспорюється, що за час шлюбу ними було придбано майно:

садовий будинок загальною площею 110,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 18, на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2017 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.П., зареєстрований в реєстрі 2056;

земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок, площею 0,0577 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська с/рада, СТ «Глядин», кадастровий номер :37:203:0177, на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2017 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко О.П., зареєстрований в реєстрі 2054;

автомобіль марки Renault Megane, 2014 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та зареєстровано в ТСЦ МВС України №8043 на ім`я позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу №8043/2019/1496725 від 01 червня 2019 року.

Згідно п. 12 договору купівлі-продажу садового будинку від 28 листопада 2017 року покупець - ОСОБА_2 купує садовий будинок, який є предметом цього договору за спільні кошти подружжя і цей садовий будинок буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Заява на згоду на укладання та підписання цього договору надана чоловіком ОСОБА_1 .

Також, згідно п. 5.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 листопада 2017 року покупець - ОСОБА_2 купує земельну ділянку, яка є предметом цього договору за спільні кошти подружжя і ця земельна ділянка буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Заява на згоду на укладання та підписання цього договору надана чоловіком ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав, що позивачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. Крім того, оскільки у заявах по суті справи сторони погодилися, що спірний автомобіль залишається у власності ОСОБА_1 , враховуючи згоду ОСОБА_2 на одержання грошової компенсації, а також те, що вона особисто не користується транспортним засобом, суд першої інсьтанції дійшов висновку, що спірний транспортний засіб набутий сторонами в період шлюбу є об`єктом їх права спільної сумісної власності, а тому ОСОБА_2 має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно - автомобіля Renault Megane, 2014 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

ОСОБА_1 ході судового розгляду заперечив презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя на житловий будинок, земельну ділянку та автомобіль.

Зазначив, що гроші на придбання спірного майна набув задовго до укладення шлюбу між сторонами. Посилаючись на банківські виписки стверджував, що спірне майно набуто за рахунок його особистих заощаджень, а тому не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягає поділу між ним.

Надаючи оцінку доводам апелянта, колегія суддів враховує, що за даними Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми отриманих доходів та утриманих податків від 21 грудня 2021 року за №332/Г/26-15-59-04-11 за період з І кварталу 2005 року по 3 квартал 2021 року, починаючи з квітня 2014 року ОСОБА_1 доходу не мав, розмір спадщини чи дарунку, отриманого позивачем у лютому 2016 року не відображено у довідці.

В той же час садовий будинок та земельну ділянку під ним сторони придбали у листопаді 2017 року та, як правильно звернув увагу місцевий суд, у договорах купівлі-продажу зазначено, що покупець - ОСОБА_2 купує садовий будинок та земельну ділянку за спільні кошти подружжя і цей садовий будинок та земельна ділянка будуть об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Заява на згоду на укладання та підписання договорів надана чоловіком ОСОБА_1 .

Отже, під час придбання цього спірного майна сторони самостійно, за взаємною згодою визначили його правовий статус, як спільне майно подружжя. Договори купівлі-продажу є чинними і сторонами у даному провадженні не оспорені.

Також, не підтверджують факт набуття ОСОБА_1 спірного автомобіля за особисті кошти долучені до справи відомості з податкової, а також кошториси і накладні, адже вони не підтверджують набуття грошових коштів на придбання автомобіля одноосібно позивачем, а також несення витрат на ремонт авто за його особисті кошти.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що садовий будинок, земельна ділянка та автомобіль придбані у період шлюбу сторонами є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя Головатенків, оскільки презумпцію спільності набуття подружжям грошових коштів на їх придбання апелянтом належними, достовірними та допустимими доказами не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті спору.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова