Справа № 643/6860/24
Провадження № 2/643/3485/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2024 Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Довготько Т.М.

за участю секретаря судового засідання - Вишнякової Є.О.

представника позивача - Рудченко Л.Ф.

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітнього сина

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на первинному обліку Служби у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, знаходиться малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як дитина позбавлена батьківського піклування. Октябрським районним судом м. Полтави 27.06.2023 ухвалено рішення про відібрання малолітнього ОСОБА_4 від матері, ОСОБА_2 , без позбавлення її батьківських прав, закріплення житла за дитиною та стягнення аліментів. Машівським районним судом Полтавської області 22.03.2023 ухвалено рішення про позбавлення батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4 . Дитина та мати зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до Акту про факт передачі дитини від 18.03.2020, малолітній ОСОБА_6 був влаштований до Комунального некомерційного підприємства «Обласний будинок дитини № 3» де перебуває по теперішній час. Для вирішення питання повернення сина на виховання матері необхідно було звернутися до суду з відповідною позовною заявою. Мати дитини, була проінформована про необхідність до 27.06.2024 подати позовну заяву до суду про повернення дитини на виховання, а також, що у разі не подачі до суду відповідної позовної заяви, буде порушуватись питання про позбавлення її батьківських прав. Відповідно до інформації офіційного сайту Судової влади України, мати ОСОБА_2 до суду з позовною заявою про повернення дитини не зверталась. Згідно довідки КНП ХОР «Обласний будинок дитини № 3» від 11.06.2024 вбачається, що ОСОБА_6 перебуває у закладі з 18.03.2020 по теперішній час. Мати ОСОБА_2 протягом останніх трьох років сина не відвідувала, до закладу не телефонувала та не листувала, не цікавилась долею дитини, його розвитком та станом здоров`я. Моральної підтримки не надавала, не виявляла бажання забрати сина до дому. Мати ОСОБА_2 має статус особи з інвалідністю з дитинства. Також згідно довідки огляду МСЕК № 613769 від 01.07.2011 ОСОБА_2 протипоказана тяжка фізична праця, довготривале знаходження на ногах, у зв`язку із ураженням опорно-рухового апарату. Згідно листа Відділу соціальної роботи по Салтівському району м. Харкова Харківського міського центру соціальних служб «Довіра» від 17.06.2024 вбачається, що родина ОСОБА_2 знаходилась на обліку Відділу як така, що перебуває у складних життєвих обставинах з приводу невиконання батьківських обов`язків з виховання малолітнього ОСОБА_4 , 2020 року народження, який на даний час перебуває у комунальному некомерційному підприємстві «Обласний будинок дитини № 3» Харківської обласної ради. Родина отримувала соціальну послугу за Державним стандартом соціального супроводу сімей (осіб), які перебувають у складних життєвих обставинах з 03.02.2020 року по 03.04.2020 року. За період перебування під соціальним супроводом родині надані соціальні послуги з підвищення виховного потенціалу матері, формування у жінки навичок планування та раціонального розподілу сімейного бюджету, надання неодноразової гуманітарної допомоги у вигляді одягу, взуття та продуктів харчування від соціальних партнерів, створення умов для повернення малолітнього ОСОБА_4 на виховання та спільне проживання матері, але жінка поводила себе безвідповідально, нехтувала порадами спеціалістів, дитину не відвідувала, надавала обіцянки, які не виконувала, тому соціальний супровід було завершено достроково. В ході подальшої роботи, зі слів ОСОБА_7 , яка в минулому була опікуном ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_2 за вищезазначеною адресою не проживає, місце її перебування не відомо, у соціальних мережах вона не з`являється, телефон вимкнено. За останні три роки мати долею дитини не цікавилась, за отриманням соціальних послуг Відділу не зверталася.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.06.2024 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24.07.2024, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.10.2024, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у поновленні процесуального строку для подання відзиву. Відзив представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Протокольною ухвалою від 07.11.2024, у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про витребування доказів відмовлено, оскільки не надано доказів вжиття заходів для отримання доказів самостійно, та причини неможливості самостійного отримання цих доказів.

Представник позивача Рудченко Л.Ф. в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити та пояснила, що на момент народження дитини вона проживала у квартирі АДРЕСА_2 з тіткою та дядьком, які заборонили їй приносити дитину з пологового будинку додому. У зв`язку з тяжкими життєвими обставинами, вона попрохала залишити дитину на 6 місяців у пологовому будинку, а сама жила в реабілітаційному центрі. У 2023-2024 роках вона зверталась до Служби у справах дітей, щоб повернути дитину, однак їй нічого не повідомили. Про судове рішення про відібрання у неї дитини вона нічого не знала. Зазначила, що бажає виконувати свої батьківські обов`язки відносно свого малолітнього сина та виховувати його.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Заначив, що позивач не довів належними доказами факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідка ОСОБА_5 , дослідивши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , виданого Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 про що, 22 січня 2020 року складено відповідний актовий запис №48 та його батьками є мати - ОСОБА_2 , батько ОСОБА_5 .

З копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.07.2018 року.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.12.2023, відповідач ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Акту про факт передачі дитини від 18.03.2020, малолітній ОСОБА_4 був влаштований до Комунального некомерційного підприємства «Обласний будинок дитини № 3».

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 22.03.2023, позбавлено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав стосовно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили 24.04.2023.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 27.06.2023, відібрано без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Закріплено за неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 14.11.2023 №560, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Відповідач ОСОБА_2 має ІІІ групу інвалідності з дитинства, ОСОБА_2 протипоказана тяжка фізична праця, довготривале знаходження на ногах, що підтверджується копією довідки огляду МСЕК № 613769 від 01.07.2011.

Згідно повідомлення КНП ХОР «Обласний будинок дитини № 3» від 11.06.2024 вбачається, що ОСОБА_2 , мати малолітнього вихованця ОСОБА_4 , протягом останніх трьох років сина не відвідувала, до закладу не телефонувала та не листувала, не цікавилась долею малолітнього, розвитком та станом його здоров`я. Моральної підтримки дитині не надавала, не виявляла бажання забрати сина до дому.

Згідно листа Відділу соціальної роботи по Салтівському району м. Харкова Харківського міського центру соціальних служб «Довіра» від 17.06.2024 вбачається, що родина ОСОБА_2 знаходилась на обліку Відділу як така, що перебуває у складних життєвих обставинах з приводу невиконання батьківських обов`язків з виховання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на даний час перебуває у комунальному некомерційному підприємстві «Обласний будинок дитини № 3» Харківської обласної ради. Родина отримувала соціальну послугу за Державним стандартом соціального супроводу сімей (осіб), які перебувають у складних життєвих обставинах з 03.02.2020 року по 03.04.2020 року. За період перебування під соціальним супроводом родині надані соціальні послуги з підвищення виховного потенціалу матері, формування у жінки навичок планування та раціонального розподілу сімейного бюджету, надання неодноразової гуманітарної допомоги у вигляді одягу, взуття та продуктів харчування від соціальних партнерів, створення умов для повернення малолітнього ОСОБА_4 на виховання та спільне проживання матері, але жінка поводила себе безвідповідально, нехтувала порадами спеціалістів, дитину не відвідувала, надавала обіцянки, які не виконувала, тому соціальний супровід було завершено достроково. В ході подальшої роботи, зі слів ОСОБА_7 , яка в минулому була опікуном ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає, місце її перебування не відомо, у соціальних мережах вона не з`являється, телефон вимкнено. За останні три роки мати долею дитини не цікавилась, за отриманням соціальних послуг Відділу не зверталася.

Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 26.06.2024 року № 272 визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 спостерігається в ОПНД №3, у лікаря-психіатра з приводу хронічного захворювання центральної нервової системи.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що він з відповідачем ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі та проживають разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яку орендують. ОСОБА_2 має ІІІ групу інвалідності. Коли народився син вони з ОСОБА_2 разом не проживали та без його відома і згоди ОСОБА_2 вмовили залишити дитину у лікарні. У 2023-2024 роках вони зверталися до Служби у справах дітей, щоб дізнатися де знаходиться дитина, однак їм сказали, що ОСОБА_2 вже не мати та не надали ніякої інформації. Зазначає, що ОСОБА_2 бажає виконувати свої батьківські обов`язки стосовно сина та виховувати його.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine, заява № 39948/06), зроблено висновки про виключність такого заходу, як позбавлення батьківських прав, оскільки право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположну складову сімейного життя. Заходи національних органів, спрямовані на те, щоб перешкодити реалізації вказаного права, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке втручання може здійснюватися «згідно із законом», відповідати законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Національні органи повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися досить переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Крім того, суд зауважив, що держава несе позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо.

Також, суд приймає до уваги рішення від 23 червня 2020 року у справі «Оморефе проти Іспанії» (Omorefe v. Spain, заява № 69339/16), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що органи влади не збалансували інтереси дитини з інтересами біологічної матері, не врахували належним чином зусилля заявниці щодо впорядкування та стабілізації свого становища. Не було жодного психологічного висновку про відсутність прихильності матері до сина, а бідність не могла бути головною причиною позбавлення матері її прав і обов`язків.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача ОСОБА_2 та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню сина.

Позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо малолітньої дитини, неможливість змінити поведінку матері у кращу сторону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

При цьому судом прийнято до уваги, що ОСОБА_2 бажає спілкуватися з дитиною, вчиняє дії для зміни ситуації, заперечує проти позбавлення батьківських прав.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно малолітнього сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Так, згідно частин 5, 6 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у ньому не наведено безперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав, він не містить висновків про те, яким чином позбавлення відповідачки батьківських прав захистить інтереси дитини. Зазначений висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, тому суд не приймає до уваги висновок служби у справах дітей.

Також, Верховний Суд в своїй постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17, зазначив, що висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України).

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у задоволенні позву відмовити та попередити ОСОБА_2 про зміну ставлення до виховання дитини, поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР N 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 10-13, 18, 76-81, 141, 211, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

Попередити ОСОБА_2 про зміну ставлення до виховання дитини, поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде складено 08.11.2024.

Позивач - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, місце знаходження: 61002 м. Харків, вул. Чернишевська, буд.55.

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Т.М.Довготько