ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3187/24 Справа № 185/5597/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І.С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Вітріченка Ігоря Андрійовича, заінтересовані особи: Державна судова адміністрація України, Приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталія Євгеніївна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

04 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просить дії головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Вітріченка Ігоря Андрійовича в частині визначення боржником фізичну особу ОСОБА_1 замість боржника - приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталія Євгеніївна.

Мотивувала скаргу тим, що 20.06.2023 Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі 185/5597/15-ц видано виконавчий лист про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни на користь держави судового збору 536,80 грн. Однак, державний виконавець на виконання зазначеного виконавчого листа відкрив виконавче провадження, зазначивши боржником фізичну особу ОСОБА_1 , що вважає неправомірним, оскільки приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності, а тому не може відповідати за зобов`язаннями, пов`язаними з професійною діяльністю усім своїм майном. Тому, просить скаргу задовольнити.(а.с.1-4).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Вітріченка Ігоря Андрійовича, заінтересовані особи: Державна судова адміністрація України, Приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталія Євгеніївна відмовлено (а.с.97-98).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просила, скасувати ухвалу суду та задовольнити вимоги скарги (а.с.106-111).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Вітріченка Ігоря Андрійовича перебувало виконавче провадження №72384800 з виконання виконавчого листа №185/5597/15-ц від 20.06.2023, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни на користь держави судового збору 536,80 грн.

31.07.2023 державним виконавцем складено постанову про відкриття провадження із зазначенням боржником фізичну особу ОСОБА_1 .

23.08.2023 виконавче провадження закінчено у зв`язку із виконанням на підставі п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

У виконавчому листі, з урахуванням ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.10.2023 визначено боржника приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталія Євгеніївна.

Врахувавши викладене, суд дійшов висновку про те, що державний виконавець неправомірно визначив боржника як фізичну особу.

Водночас, підпунктом 3 п. 8 розділу І Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затверджене Наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 серпня 2016 р. за № 1126/29256, передбачено, що система обліковує виконавчі документи за категорією стягнення (характером зобов`язання), суб`єктом стягувача та боржника, суб`єктом видачі виконавчого документа, зокрема, за боржником: фізична особа; фізична особа підприємець; юридична особа; державне підприємство; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства; комунальне підприємство; держава; державний орган; орган місцевого самоврядування; установа банку; установа банку, у якій введено тимчасову адміністрацію.

Тобто, вказаним положенням визначено вичерпний перелік видів боржників, в якому відсутній такий вид боржника як приватний виконавець.

Відмовляючи у задоволені вимог скарги, суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець здійснив всі дії для того, щоб виконати рішення суду, іншої функціональної можливості щодо визначення боржником саме приватного виконавця у нього не було. До того ж на день розгляду скарги виконавче провадження закінчено у зв`язку з його виконанням.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду.

Згідно ч.1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

В силу частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно із ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків, що державний виконавець здійснив всі дії для того, щоб виконати рішення суду, іншої функціональної можливості щодо визначення боржником саме приватного виконавця у нього не було.

Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності стягнення зі скаржника суми судового збору, проте законність стягнення судового збору в рамках даного провадження не вирішується.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні скарги та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: