Справа №463/4652/22 Головуючий у 1 інстанції:Жовнір Г.Б.
Провадження №22-ц/811/2766/23 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Жовніра Г.Б. від 15 серпня 2023 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги з централізованого опалення місць загального користування,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2023 року позов ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги з централізованого опалення місць загального користування задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 1 155,38 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення оскаржило ЛМКП «Львівтеплоенерго».

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15.08.2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ЛМКІ «Львівтеплоенерго» задоволити повністю.

Вважають рішення суду незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що судом вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований, проживає та є власником кв. АДРЕСА_1 , при цьому за даною адресою позивачем - ЛМКП «Львівтеплоенерго» надаються відповідачу послуги з централізованого опалення місць загального користування. Відповідно до вимог закону ЛМКП «Львівтеплоенерго» було підготовлено та направлено на адресу відповідачки примірники договору приєднання. Проте, на момент ухвалення рішення договір відповідачем не підписаний. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бутипідставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Житловий будинок АДРЕСА_2 , балансоутримувачем якого є ТЗОВ «Каправтбудсервіс» та в подальшому ОСББ «Зелена 115» обладнано вузлами обліку теплової енергії, які обліковують тепло, яке іде на опалення будинку. Також житловий будинок має горизонтальну розводку внутрішньобудинкової системи опалення, а тому житлові квартири у вказаному будинку обладнані квартирними приладами обліку теплової енергії, та частково індивідуальним опаленням, нежитлові приміщення, які знаходяться у вказаному будинку також обладнані окремими лічильниками теплової енергії та опалення. Квартира АДРЕСА_1 від?єднана від мереж централізованого опалення та обладнана індивідуальною системою опалення. А тому, розрахунок кількості та вартості послуги з централізованого опалення відповідачці проводиться за місця загального користування житлового будинку по АДРЕСА_2 та здійснювався відповідно до вимог постанови КМУ від 21.07.2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та Наказу Міністерства будівництва, архітектури та ЖКГУ від 31.10.2006 року № 359 «Про затвердження методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». Звертає увагу на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні частини позовних вказує, що ЛМКП«Львівтеплоенерго» необгрунтовано проводило нарахування сум за опалення місць загального користування з січня 2019 по жовтень 2021 року, керуючись Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31.10.2006 року № 359, оскільки такий втратив чинність 25.01.2019 року. Суд вказує, що з січня 2019 року повинен застосовуватися Наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» від 22.11.2018 року № 315, який регулює питання нарахування плати за опалення місць загального користування. На думку апелянта, таке твердження суду не є невірним та грубо порушує положення Закону України «Про житлово - комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-УІІІ, оскільки нарахування з січня 2019 по жовтень 2021 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» правомірно здійснювало на основі Методики від 31.10.2006 року №359 з наступних причин: Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України N?315 від 22.11.2018 року «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» набрав чинності 25.01.2019 року. Дана методика розрахунку може застосовуватись після укладення зі споживачами послуг нових договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідачкою не був укладений новий договір. Враховуючи особливості перехідного періоду, а саме періоду від моменту введення в дію Закону (01.05.2019 року) до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг укладені до введення в дію цього Закону тобто, до 01.05.2019 року), зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього закону (тобто, до 01.05.2020 року). У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Наголошує, що після 01.05.2019 року органи місцевого самоврядування та Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг не можуть встановлювати тарифи на комунальні послуги, що надаються за договорами, укладеними до введення в дію закону. Зазначене стосується і порядків формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011р. №869. Застосування Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіоном від 22.11.2018 року №315, зареєстрованим в Мін?юсті 28.12.2018 за №1502/32954, можливе лише за умови переходу на нові договірні відносини. Тож до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг за вимогами і правилами Закону, нарахування плати за комунальні послуги підприємствами тепло, водопостачання та водовідведення здійснюватиметься відповідно до договорів, укладених до 01.05.2019 року. якими передбачено застосування Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31.10.2006 року №359. Таким чином, ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснювало нарахування за послуги відповідачу у спірний період згідно законодавства та роз?яснень Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, отже висновки суду про те, що позивачем застосовано Методику, яка не підлягала засновуванню є безпідставним. Щодо застосування строків позовної давності, ЛМКП «Львівтеплоенерго» з часу звернення до суду із заявою про видачу судового наказу з 01.06.2020 року про стягнення заборгованості за період 01.03.2016 року по 30.09.2022 року до моменту звернення із цим позовом (21.11.2022 року) не пропустив строк позовної давності. Оскільки, трирічний строк позовної давності за цими вимогами спливає лише 21.06.2023 року, до цього строку позивач мав право звернутись із відповідним позовом.При цьому, посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17 є безпідставним, оскільки йдеться про інші обставини справи - відмова у видачі судового наказу у зв`язку з наявністю між сторонами спору про право, тому висновок є нерелевантним до правовідносин, що виникли у даній справі. Позивач вважає, що строк позовної давності, який сплив після 30.06.2019 р.повинен бути продовжений. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачами обов?язку з внесення чергової оплати послуг за розрахунковий період обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Враховуючи наведене, оскільки нарахування за надані послуги за червень 2017 року (що є найдавнішим періодом позовних вимог) стали заборгованістю з 21 липня 2017 року, а отже 21 липня 2017 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» набуло право вимоги, відповідно строк позовної давності за цією вимогою спливає 21 липня 2020 року, тобто після введення карантину. А тому, в силу п. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України з 12 березня 2020 року позовна давність продовжується на строк дії карантину до 30 червня 2023 року. Відтак, враховуючи те, що ЛМКП«Львівтеплоенерго» звернулося з позовом до суду 21.11.2022 (під час дії карантину) позивач вважає за необхідне скористатися своїм правом на продовження строку поЗовНої давності щодо стягнення заборгованості за період з 21.11.2017 по 21.11.2019 (вимоги щодо стягнення заборгованості за період з 22.11.2019 по 30.09.2022 є в будь-якому випадку в межах строку позовної давності). При цьому судом встановлено, що у вказаний спірний період послуги з централізованого опалення місць загального користування відповідачу надавалася. А тому відмова у задоволенні позову в цій частині є необґрунтованою, та безпідставною, та такою, що не відповідає вимогам процесуального права, закріплених у ч. 1 ст. 2, статтях 76-80 ЦПК України, якими визначено обов?язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для прави, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи оцінивши мотиви учасників справи, в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог, відповіді на відзив, заяви про застосування строку позовної давності, відзиву на заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, додаткових пояснень представника позивача колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 12, 81, 82, 141, 223, 263-265, 268, 274, 279, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, ст. 68 ЖК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ч.1 ст.9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», та задовольняючи позов частково, виходив з того, що ОСОБА_1 є власником квартири по АДРЕСА_3 . При цьому за даною адресою позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» надаються відповідачу послуги з централізованого опалення. Будинок по АДРЕСА_3 , в якому проживає відповідач, обладнаний будинковим приладом обліку теплової енергії №5143015, що підтверджується зокрема наявним в матеріалах справи опитувальним листом споживача теплової енергії та відомостями ЛМКП «Львівтеплоенерго» про надану послугу. Суд виходив з того, що не можуть братись до уваги здійснені позивачем нарахування вартості наданих відповідачу послуг з опалення місць загального користування за період після 25.01.2019 року та до 01.12.2021 року, оскільки такі здійснені з порушенням вимог чинного законодавства. В зв`язку з наведеним позовні вимоги про стягнення боргу за вказаний період не підлягають задоволенню. Так відповідача подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності, відповідно до якого вказує, що позовна заява подана поза межами строку позовної давності. Представником позивача подано до суду клопотання про поновлення строку позовної давності. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, що виникла за період з 01.03.2016 року, однак позов поданий до суду лише 30.06.2022 року. Позивач звертає увагу на те, що ним подавалась заява про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості, однак такий за заявою відповідача було скасовано. Відтак, звернення позивача ЛМКП «Львівтеплоенерго» з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості не є підставою для поновлення строку позовної давності. Також судом не беруться до уваги посилання представника позивача на те, позивач не міг подати позов до відповідача після скасування судового наказу у зв`язку із ковідними обмеженнями. На думку суду, позивачем було пропущено строк позовної давності без поважних причин, такий поновленню не підлягає, та в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за період з 01.03.2016 року по 30.06.2019 року задоволенню не підлягають в зв`язку із пропуском строку позовної давності. Отже з враховуючи наведених вище мотивів, в цілому не підлягають задоволенню позовні вимоги за період нарахування заборгованості з 01.03.2016 року по 01.12.2021 року на суму, яка згідно розрахунків позивача становить 12 609,84 грн. В решті, позовні вимоги про стягнення боргу з оплати наданих позивачем послуг, в період з 01.12.2021 року по 30.09.2022 року підлягають задоволенню. Виходячи з розрахунків позивача, сума боргу відповідача, яка підлягає стягненню, за вказаний період становить 1155,38 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду частково обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, не відповідають, частково ж відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суду підлягає зміні.

29.06.2022 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги з централізованого опалення місць загального користування, в якому (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просило:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість 01.03.2016 року по 30.09.2022 року у сумі 13 765,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до Личаківського районного суду м. Львова в заявою про видачу судового наказу та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 01.03.2016 року по 30.04.2020 року за послуги з централізованого опалення - 8 550.46 грн. інфляційних втрат в розмірі 1 146.01 грн., та 3 % річних- 489.42 грн. 23.07.2020 року за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» Личаківський районний суд м. Львова видав судовий наказ № 463/4815/20 про стягнення з ОСОБА_1 вищевказаної заборгованості. 26.10.2020 року Личаківський районний суд м. Львова, розглянувши заяву ОСОБА_1 , який є власником квартири по АДРЕСА_3 , про скасування судового наказу у зв?язку необґрунтованістю розміру заборгованості ухвалив, заяву задовольнити. Тому, ЛМКП «Львівтеплоенерго» користуючись своїм правом, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за послуги з централізованого опалення за період з 01.03.2016 року по 30.04.2020 року у сумі 8 550,46 грн., інфляційні втрати 1 146,01 грн., 3% річних 489,42 грн. Згідно Договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води між ЛМКП «Львівтеплоенерго», що є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг постачання гарячої води у м. Львові для населення та споживачем (власником/співвласником/балансоутримувачем будинку, квартири, житлових приміщень у багатоквартирних будинках, будинках, спорудах, які приєднані до теплових мереж ЛМКП «Львівтеплоенерго» і в яких послуги з централізованого постачання гарячої води надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго», а також користувачами вищевказаних приміщень, квартир, або особами, зареєстрованими (прописаними) у таких приміщеннях, квартирах, будинках). Відповідно до п. 1.1. Договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 01.07.2014 року зобов?язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та послуг централізованого постачання гарячої води (якщо конкретний будинок/приміщення фактично приєднані до мереж центрального опалення та мереж гарячого водопостачання виконавця), а споживач зобов?язується своєчасно оплачувати надані послуги з централізованого постачання гарячої води за встановленими відповідними уповноваженими органами тарифами для відповідних категорій споживачів, у строки і на умовах, що передбачені цим Договором приєднання. Відповідно до п. 2.1 Договору розраховувалась плата за послуги з централізованого опалення боржнику. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 43 від 14.05.2020 року, отриманої ЛМКП «Львівтеплоенерго» з Єдиного реєстру територіальної громади м. Львова вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири, зареєстрований і проживає по АДРЕСА_3 , відповідно відповідач користується послугами, що надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго». Відповідачу для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , а також щомісячно направлялися квитанції про нарахування вартості наданих послуг з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води. Між позивачем і відповідачем виникли договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме: позивач надавав послуги відповідачу, а останній такими послугами користувався, не відмовлявся від них, проте оплату не здійснював в повному обсязі. Факт надання послуг з централізованого опалення, за адресою АДРЕСА_3 підтверджується: актами про включення системи теплопостачання та опитувальним листом споживача теплової енергії. Розрахунки кількості та вартості послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання житловому будинку АДРЕСА_2 » проводило відповідно до вимог Постанови КМУ від 21 липня 2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води» та наказу Міністерства будівництва, архітектури та ЖКГУ від 31.10.2006 року №359 «Про затвердження методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». У нарахування вартості опалення МЗК входять і втрати в розподільчих внутрішньобудинкових мережах системи опалення. Кількість теплової енергії на опалення МЗК розподіляється між усіма мешканцями будинку (в т.ч. квартирами з індивідуальними системами опалення). Кількість теплової енергії на опалення МЗК (з урахуванням втрат в розподільчих внутрішньобудинкових мережах систем опалення) визначається відповідно до Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства № 359 від 31.10.2016 року «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». Згідно п.2.1.3: «якщо системою будинкового обліку не передбачено окремого обліку теплової енергії, спожитої на опалення МЗК, але передбачено теплолічильники в кожного споживача та загальнобудинковий комерційний облік теплоти, кількість теплової енергії на опалення МЗК з урахуванням втрат розподільчими внутрішньобудинковими трубопроводами опалення визначається як різниця між кількістю теплової енергії на опалення будинку та загальною кількістю теплової енергії на опалення всіх інших приміщень», обчислюється за формулою Qмзк = Qзaг. - SQi. де, Qзaг. - загальні витрати теплової енергії за місяць згідно показів загальнобудинкового приладу обліку з урахуванням втрат у внутрішньобудинкових мережах, Гкал; SQi - витрати теплої енергії на опалення і-того споживача. Згідно п.2.1.4 Наказу: «у разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії та відсутності приладів обліку теплової енергії на МЗК, загальна кількість теплової енергії на опалення МЗК визначається за формулою: Qмзк = SQKмзк + Qвтр. де, SQKмзк - кількість теплової енергії на опалення окремого К-того приміщення МЗК, Гкал; Qвтр - втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення та гарячого водопостачання, Гкал. Оскільки, сходові клітки у будинку відсутні, Qмзк = Qвтр. Відсутність (від?єднання від загальнобудинкової системи централізованого опалення) батарей на сходових клітках не звільняє від сплати за опалення МЗК, оскільки, у вартість плати місць загального користування входять втрати теплової енергії у внутрішньобудинкових розподільчих системах опалення. Вузол комерційного обліку слугує для вимірювання обсягу всієї теплової енергії, спожитої у будівлі. Тобто, саме за його показами визначається скільки всього теплової енергії використано споживачами у будівлі. Відповідно, цей обсяг розподіляється між усіма споживачами будинку (з урахуванням показів вузлів розподільного обліку (квартирних лічильників). Отже, неправомірні дії відповідача призвели до порушення майнових прав та законних інтересів позивача. Через несвоєчасність проведення розрахунків відповідача за надані послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» не може забезпечити своєчасну сплату податків, внесків до пенсійного фонду, виплату заробітної плати працівникам, а також має заборгованість перед іншими підприємствами.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано,ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та є споживачем послуг, що надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго» за даною адресою.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків, заборгованість по помешканню відповідача за період з 1 березня 2016 року по 30 вересня 2022 року за спожиті послуги з централізованого опалення місць загального користування становить 13 765, 22 грн.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (втратила чинність 25 січня 2019 року) та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, якою встановлено порядок визначення обсягів спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг відносяться: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» необгрунтовано проводило нарахування сум за опалення місць загального користування з січня 2019 року по жовтень 2021 року керуючись Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31.10.2006 року №359, оскільки такий втратив чинність 25.01.2019 року. Суд вказував на те, що з січня 2019 року повинен застосовуватися Наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» від 22.11.2018 року №315, який регулює питання нарахування плати за опалення місць загального користування.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно Роз`яснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.05.2019р. №7/10.1/7260-19 щодо введення в дію з 01.05.2019р. Закону України від 09.11.2017р. № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» враховуючи законодавчі зміни у сфері житлово-комунальних послуг Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України інформує, що 01 травня 2019 року в повному обсязі введено в дію Закон України від 09.11.2017р. № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон). З цієї дати визнано таким, що втратив чинність Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги».,

Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України №315 від 22.11.2018 року «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» набрав чинності 25.01.2019 року. Дана методика розрахунку може застосовуватись після укладення зі споживачами послуг нових договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з вказаним Законом визначено нову класифікацію житлово- комунальних послуг, нову систему взаємовідносин, що виникатимуть процесі надання та споживання цих послуг, передбачено різні моделі договірних відносин у сфері комунальних послуг, а також визначено особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку, змінено підходи до формування тарифів на комунальні послуги та нарахування плати споживачам, запроваджено відповідальність за неналежне виконання договору як для виконавців комунальних послуг, так і для споживачів цих послуг.

Практична реалізація нововведень, передбачених Законом, можлива за умови укладення договорів про надання комунальних послуг за правилами та особливостями, визначеними Законом (тобто, нових договорів про надання комунальних послуг).

При цьому пунктом 4 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію цього Закону (тобто, не пізніш як 01.05.2020р.) співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

У разі якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у своєму листі від 02 травня 2019 року № 7/10.1/7260-19 надало такі роз`яснення:

- практична реалізація нововведень, передбачених Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ, можлива за умови укладення договорів про надання комунальних послуг за правилами та особливостями, визначеними Законом (тобто, нових договорів про надання комунальних послуг);

- враховуючи особливості перехідного періоду (від моменту введення в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ (01 травня 2019 року) до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг пунктом 3 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону № 2189 (тобто до 01 травня 2019 року), зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладених за правилами, визначеними цим законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього закону (тобто, до 01.05.2020р.). У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Зазначене стосується і Порядків формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011р. №869 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 квітня 2019р. № 291).

Застосування Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіоном від 22.11.2018р. №315, зареєстрованим в Мін`юсті 28.12.2018р. за № 1502/32954, можливе лише за умови переходу на нові договірні відносини.

Тож до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг за вимогами і правилами закону, нарахування плати за комунальні послуги підприємствами тепло, водопостачання та водовідведення здійснюватиметься відповідно до договорів, укладених до 01.05.2019 року, якими передбачено застосування Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31.10.2006 року №359.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не був укладений новий договір до січня 2019 року.

Таким чином, ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснювало нарахування за послуги згідно законодавства та роз`яснень Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, отже покликання суду першої інстанції про те, що позивачем застосовано методику, яка втратила чинність є безпідставними.

Звертаючись до суду з даним позовом, ЛМКП «Львівтеплоенерго» просило стягнути з відповідача заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.03.2016 року по 30.09.2022 року у сумі 13 765,22 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач подав клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Як вбачається з матеріалів справи №463/4815/20, ЛМКП «Львівтеплоенерго» 01.06.2020р. зверталось до Личаківського районного суду м. Львова із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості із ОСОБА_1

23 липня 2020 року Личаківським районним судом м. Львова на підставі заяви Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з центрального опалення за період з 01 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року в розмірі 8550,46 грн., а також 1146,01 грн. інфляційних втрат, 489,42 грн. трьох процентів річних та 210,20 грн. судового збору.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року судовий наказ, виданий Личаківським районним судом м. Львова 23 липня 2020 року у справі №463/10799/19, провадження №2-н/463/533/20 за заявою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуги з центрального опалення за період з 01 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року в розмірі 8550,46 грн., а також 1146,01 грн. інфляційних втрат, 489,42 грн. трьох процентів річних та 210,20 грн. судового збору - скасовано.

Колегія суддів вважає, що у даній справі позовна давність щодо подачі позову переривалась, внаслідок подачі судового наказу та не враховує позицію Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 (провадження № 14-448цс19), оскільки правовідносини, які виникли в даній справі виникли до ухвалення позиції Великої Палати Верховного Суду, а саме до липня 2020 року, оскільки заява про видачу судового наказу була подана 01.06.2020р. До цього судова практика була сталою і позивач не міг передбачити їх кардинальних змін. Відповідно у даному випадку застосування судом висновків Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року до спірних правовідносин призведе до правової непередбачуваності, що є недопустимим відповідно до позиції ЄСПЛ, оскільки чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці. Відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства, яка призводила до його суперечливого тлумачення судом, порушує вимоги Конвенції щодо «якості закону» (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року, "Серков проти України" (заява № 39766/05).

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача 29.06.2022 року.

Також, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

Враховуючи наведене, строк позовної давності та наявну заборгованість за період з березня 2016 року по вересень 2022 року, до стягнення з відповідача підлягає стягненню заборгованість з червня 2017 року (враховуючи продовження строку позовної давності на строк дії карантину та звернення до суду позивача із заявою про видачу судового наказу та його скасування) по вересень 2022 року у сумі 10 131,05 грн. за послуги з постачання теплової енергії.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, свого контррозрахунку не надано, клопотань про витребування доказів на його спростування не заявлено.

В іншій частині позову колегія суддів вважає за необхідне відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру заборгованісті за послуги з постачання теплової енергії та збільшити розмір заборгованості що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 1155,38 грн. до 10131,05 грн.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими, а саму скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2023 року в частині розміру заборгованості за послуги з центрального опалення, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» змінити, збільшивши цей розмір з 1155,38 грн. до 10131,05 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2024 року.

Судді : Я.А. Левик

Н.П. Крайник

М.М. Шандра