ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3310/24 Справа № 206/3502/20 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про компенсацію вартості 1/2 частини квартири,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з, уточненим 04 листопада 2020 року, позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про компенсацію вартості 1/2 частини квартири.

В обґрунтування позову вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , після смерті якої вона та її брат ОСОБА_6 (з 2018 року ОСОБА_2 ) є спадкоємцями першої черги. Спадщину після смерті ОСОБА_5 складала квартира АДРЕСА_1 та грошовий вклад у ПАТ «КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 доларів США. У травні 2011 року нотаріусом Ленінського району м. Єкатеринбурга заведено спадкову справу № 50/2011. 18 грудня 2008 року секретарем Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області ОСОБА_7 від імені росіянки ОСОБА_5 складено заповіт на користь ОСОБА_2 . На підставі вказаного заповіту 16 січня 2013 року приватним нотаріусом нотаріального округу м.Єкатеринбурга РФ Перовим М.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 на вищевказану квартиру, право власності на яку ним зареєстровано у Єдиному державному реєстрі нерухомості Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії РФ 21 листопада 2017 року, та вартість якої складала 9 416 062, 15 руб. 21 листопада 2017 року вказана квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь третьої особи шляхом її дарування.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року вищевказаний заповіт від 18 грудня 2008 року визнаний недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину, видане приватним нотаріусом Кравченок С.В. від 27 березня 2012 року. Оскільки заповіт визнаний недійсним, а позивачка є спадкоємицею першої черги, вона має право на 1/2 частку спадщини. З тих підстав, що спадкове майно ОСОБА_2 відчужене на користь третіх осіб, вона не може отримати частку коштів із вкладу та набути частку права власності на вказане майно в порядку спадкування за законом, тому вартість цих часток у розмірі 50%, що еквівалентно 1 756 095, 60 грн, підлягає до стягнення на її користь.

Також мати мала у власності квартиру АДРЕСА_2 . У серпні 2011 року під час оформлення спадщини вона дізналася, що зазначена квартира на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року, укладеного за довіреністю від імені її матері ОСОБА_3 , належить ОСОБА_2 . Після продажу квартири ОСОБА_3 не повернула довірителю грошові кошти від її продажу, тому на цей час вони зберігаються у неї без достатньої на те правової підстави. Крім того, вказує на те, що вартість майна не була погоджена із довірителем, а тому визначення її вартості у розмірі 80 000 грн є занадто заниженою та наносить шкоду й матеріальні збитки довірителю у розмірі 320 000 грн, оскільки реальна вартість квартири на той час складала 400 000 грн. 04 травня 2020 року вона направила ОСОБА_3 вимоги на повернення грошей та відшкодування збитків, на які відповіді не отримала, кошти їй не повернуто, завдану шкоду не відшкодовано, тому просила суд ухвалити рішення яким поновити позовну давність, визнавши причину її пропуску поважними;стягнути з ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 у розмірі 1 756 095,60 грн;стягнути з ОСОБА_3 безпідставно набуте майно у розмірі 40 000 грн та збитки у розмірі 160 000 грн, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 27500 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року залишено без задоволення, а рішення залишено без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року задоволено частково, змінено додаткове рішення в частині розміру витрат на правничу допомогу, яка стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зменшивши його з 27 500 грн до 12 025,13 грн.

Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року касаційні скарги ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про компенсацію вартості 1/2 частки квартири, додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про компенсацію вартості 1/2 частки квартири та перегляду додаткового рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна та збитків змінено, викладено їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про компенсацію вартості 1/2 частини квартири відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що правова підстава набуття права власності ОСОБА_2 відбулася на підставі заповіту, а не на підставі свідоцтва. Вказує, що в даному випадку суд мав застосувати правила реституції поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоди, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо неможливо їх повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

28 травня 2024 року адвокат Головашич Ю.О., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12 жовтня 1977 року та відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26 липня 1966 року.

18 грудня 2008 року секретарем Коробівської сільської ради Черкаської області ОСОБА_8 від імені ОСОБА_5 було складено заповіт, відповідно до якого все майно, що буде їй належати на день її смерті, вона заповідає своєму сину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

27 березня 2012 року приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченок С.В. видано ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий вклад у розмірі 62 долара 11 центів США, що належали ОСОБА_5

16 січня 2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В. видано ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у справі № 419/3259/12 заповіт ОСОБА_5 , посвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року та свідоцтво про право на спадщину, що видане ОСОБА_6 приватним нотаріусом Кравченкок С.В. після смерті ОСОБА_5 , визнані недійсними.

12 червня 2017 року рішенням Московського районного суду м.Харкова у справі № 643/5851/17, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа ОСОБА_1 , про визнання заповіту недійсним відмовлено.

12 січня 2018 року відповідач змінив прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 від 12 січня 2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. Докази, надані суду іноземною (російською) мовою, без перекладу, а відтак, суд позбавлений можливості дослідити їх зміст та встановити чи було здійснено відповідачем 12 травня 2011 року реєстрацію квартири. Крім того, судом враховано, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у справі № 419/3259/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа: Головне управління юстиції у Черкаській області, приватний нотаріус Золотоніського району Черкаської області Кравченок С. В. про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, заповіт ОСОБА_5 , що посвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року та свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 визнані недійсними. Проте, як вбачається із матеріалів справи, свідоцтво про право про спадщину за заповітом від 16 січня 2013 року не скасовано.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 та від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини 4 статті 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації (частина перша статті 1280 ЦК України).

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2020 року у справі № 727/1571/15-ц (провадження № 61-47830св18) зазначено: «відповідно до частини першої статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. У разі ж продажу (відчуження іншим способом) спадкового майна особою, на користь якої було видано свідоцтво про право на спадщину, як спосіб захисту інтересів спадкоємців судом може бути застосовано передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, що збереглося, або сплати грошової компенсації».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 748/72/20-ц (провадження №61-13144св20) зазначено: «відповідно до частини першої статті 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Оскільки з урахуванням преюдиційності рішення Чернігівського районного суду від 17 жовтня 2016 року (справа №748/1366/16-ц) ОСОБА_4 пропустив строк для прийняття спадщини, то 1/5 частина у житловому будинку підлягає перерозподілу, проте не лише позивачеві, а між усіма співвласниками, які прийняли спадщину. Проте для застосування статті 1280 ЦК України, на яку позивач не посилався, потрібні визначені нею умови й підстави для застосування. Зокрема, перерозподіл стосується спадщини, яка вже розподілена між спадкоємцями в натурі, тобто коли спадкові відносини припинилися. Важливим для застосування статті 1280 ЦК України є визначення моменту здійснення первинного розподілу спадщини, яким є видача нотаріусом відповідним спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину та проведення державним реєстратором прав на нерухоме майно. Крім того, у статті 1280 ЦК України визначено лише одну підставу перерозподілу спадщини - прийняття її іншими спадкоємцями».

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Колегія суддів наголошує на тому, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у справі № 419/3259/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа: Головне управління юстиції у Черкаській області, приватний нотаріус Золотоніського району Черкаської області Кравченок С. В. про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, заповіт ОСОБА_5 , посвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року та свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 визнані недійсними.

Тобто заповіт, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 після смерті матері, успадкував квартиру АДРЕСА_1 , визнано недійсним, а отже позивачка, яка є сестрою відповідача та донькою померлої ОСОБА_5 мала б успадкувати 1/2 частину вказаної квартири.

Право власності на квартиру за ОСОБА_2 було зареєстровано у Єдиному державному реєстрі нерухомості Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії 21 листопада 2017 року, та її вартість складала 9416062,15 руб, що з урахуванням поточного курсу рубля до гривні (на час звернення з позовом) еквівалентно 3512191,20 грн.

Оскільки квартира була відчужена ОСОБА_2 на підставі договору дарування та позивачка позбавлена можливості успадкувати належну їй частину квартири, вона має право на компенсацію вартості 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_3 у розмірі 1 756 095,60 грн.( 3512191,20 грн.:2).

Посилання представника відповідача ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не прицняла спадщину після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається із матеріалів справи позивачка ОСОБА_1 прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що не заперечувалося відповідачем у суді першої інстанції.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частини квартири та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частини квартири в розмірі 1 756 095,60 грн.

Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі в розмірі 10 510 грн пропорційно до розміру заявлених та задоволених позовних вимог. З врахуванням того, що позивачку було звільнено від спати судового збору за подачу апеляційної скарги, судовий збір у розмірі 15 765 грн слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь держави.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 листопада 2023 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про компенсацію вартості 1/2 частини квартири задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) компенсацію вартості 1/2 частини квартири в розмірі 1 756 095,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір в розмірі 10 510 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір в розмірі 15 765 грн

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров