Березівський районний суд Одеської області
07.11.2024
Справа № 494/1666/24
Провадження № 2/494/653/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2024 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Панчишина А.Ю.,

при секретарі Станілевич А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу у м. Березівка за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

05.09.2024 року представник позивача звернувся до Березівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, згідно якого позивач просить:

- визнати дійсним договір купівлі-продажу виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудами від 04.12.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами склад, площею 1436 кв. м., що розташований по АДРЕСА_1 .

Свої позивні вимоги представник позивача, обґрунтовує зокрема тим, що згідно свідоцтва право власності на виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами склад від 22 жовтня 2002 року ОСОБА_3 є власником виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудам складом, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1436 кв.м.

04 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було укладено письмовий договір купівлі - продажу вищевказаного виробничого будинку. Згідно договору відповідач передав позивачу правовстановлюючі документи на склад, а позивачем було сплачено готівкою 128794 грн. відповідачу. Крім цього, з метою дотримання умов вказаного правочину відповідачем була написана розписка від 04.12.2019 року та у відповідності з п.4.4 Договору було складено акт приймання-передачі, згідно якого відповідачем передано позивачу складське приміщення, площею 1436 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 . Таким чином, на думку представника позивача, виходячи з вищенаведеного між сторонами правочину було взаємно дотримані та виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу, укладеного 04.12.2019 року.

Разом з тим, відповідач до цього часу зволікає і ухиляється від виконання пункту 4.3 Договору і не переоформляє право власності на придбане нерухоме майно на ім`я позивача. 21.01.2020 року нотаріусом було роз`яснено ОСОБА_2 , що відповідач не з`явився 27.12.2019 року для нотаріального оформлення договору, тому було рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на нерухоме майно. Представник позивача зазначає, що його довірителька неодноразово зверталась щодо необхідності нотаріального оформлення правочину від 04.12.2019 р. у нотаріальній конторі, але отримала відповідь про відмову.

Між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов даного договору, були сплачені грошові кошти, відповідач передав ключі від об`єкту, звільнив раніше належне йому складське приміщення, договір був підписаний сторонами, спірний об`єкт нерухомості переданий у його власність, з моменту укладання цього договору позивач користується належним йому складом.

За таких обставин представник позивача вважає, що право власності на виробничний будинок з господарськими будівлями та спорудами склад потребує захисту у передбаченому законом порядку, оскільки внаслідок ухилення відповідача від нотаріального оформлення правочину ОСОБА_3 не може провести державну реєстрацію права власності на куплену нерухомість.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 18.09.2024 року було відкрито загальне позовне провадження. Іншою ухвалою суду від 10.10.2024 призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач та його представник не з`явились, були належним чином повідомлені про судовий розгляд, що вбачається з розписок, які містяться у матеріалах справи.

В судове засідання відповідачка не з`явилась, але надала 21.10.2024 року заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог не заперечувала, але у зв`язку з військовим станом просила розглянути справу у її відсутності.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підставам.

Судом встановлено, що 04.12.2019 між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі - продажу виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудами складу, що розташований по АДРЕСА_1 , який належить продавцю на підставі свідоцтва право власності на виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами склад від 22 жовтня 2002 року, виданого на підставі рішення сесії Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області від 20 вересня 2002 року №145-ІУ.

Згідно п 2.1 та п.4.2. Договору відповідач передав позивачу правовстановлюючі документи на виробничий будинок склад, а позивачем було сплачено готівкою 128 794 грн. відповідачу. Крім цього, з метою дотримання умов вказаного правочину відповідачем була написана розписка від 04.12.2019 року та у відповідності з п.4.4 Договору було складено акт приймання-передачі, згідно якого відповідачем передано позивачу складське приміщення загальною площею 1436 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 .

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 зволікає і ухиляється від виконання пункту 4.3 Договору і не переоформляє право власності на придбане нерухоме майно на ім`я позивача.

Листом від 21.01.2020 року за №79/03-14 нотаріусом було роз`яснено ОСОБА_2 , що відповідач не з`явився для нотаріального оформлення договору, тому було рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на нерухоме майно.

Листом відповідачка адресованого позивачу ОСОБА_2 від 11.02.2020 року вбачається, що ОСОБА_3 не має претензій до позивача по укладеному договору купівлі продажу від 04.12.2019 року, оскільки зазначила, що отримала кошти за передане майно і вважала, що їй не потрібно вчиняти будь-яких дій пов`язаних з нотаріальним посвідченням даного договору, окрім цього, в немає вільного часу та можливості приїздити до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення даного договору.

Згідно висновку про оціночну (ринкову) вартість виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудами складу №019-ПР від 12.05.2024 року вбачається, що вартість виробничого будинку з господарськими будівлями і спорудами, площею 1436 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 становить 128 794 грн.

Відповідно до п 4.3 договору купівлі - продажу виробничого будинку-складу від 04.12.2019 року вбачається, що з моменту підписання договору продавець несе зобов`язання в місячний термін, забезпечити нотаріальне посвідчення цього договору, а саме домовляється з нотаріусом щодо посвідчення договору, інформує покупця про час візиту до нотаріуса з вказаного питання.

На адресу реєстрації відповідача надійшло повідомлення від позивача про необхідність нотаріально посвідчити договір - продажу земельної ділянки від 04.12.2019 року. Відповідач не прийняв до уваги повідомлення, не виконує свої обов`язки по договору та ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу нерухомого майна, що підтверджується його листом від 11.02.2020 року.

Рішенням Демидівської сільської ради Березівського району Одеської області №372-УІІ від 01.07.2020 року надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду ОСОБА_2 терміном на 49 років, орієнтованою площею 0,05 га для будівництва та обслуговування складського приміщення в межах населеного пункту із земель комунально власності за адресою: АДРЕСА_1 .

Частинами 1,2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач уклали договір купівлі продажу нерухомого майна, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2, ст. 220 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин».

Існування таких обставин позивачем не доведено, відомості про втрату можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин не доведено. Небажання продавця та ухилення від нотаріального посвідчення договору не є безумовною підставою для застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦП України.

Таким чином, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, позивач не довів в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України.

У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст.ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Оскільки передача грошових коштів відповідачу не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору, суд виходить із відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказану нерухомість.

З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності є необґрунтованими, не доведеними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3-15, 76, 82, 206, 211, 247,258, 259, 263, 265, 268,273 ЦПК України, 203, 639, 640, 657 ЦК України, суд , -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Панчишин А.Ю.