Справа № 189/982/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02.10.2024 року смт. Покровське

Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Лукінової К.С.

при секретареві Копиці С.І.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

Представник позивача ТОВ «ВІН ФІНАНС» - Міньковська А.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором який обґрунтовує тим, що 16.05.2019 року між ТОВ Авентус Україна та відповідачкою укладено договір про надання фінансового кредиту №880033, відповідно до якого ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачці позику у сумі 6650 грн.. Вказує, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало та надало відповідачці кредит в сумі 6650,00 грн., шляхом зарахування безготівковим шляхом, а в свою чергу позичальник не виконав умови Договору про надання фінансового кредиту і внаслідок чого виникла заборгованість. 12.04.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та позивачем укладений договір факторингу №1, відповідно до якого останній став новим кредитором та отримав право вимоги кредитними договорами, в тому числі за договором про надання фінансового кредиту №880033 від 16.05.2019 року. Умови кредитного договору відповідачка не виконувала належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої позивачем визначено як 35282,34 грн., яка складається: з суми заборгованості - 23417,84 грн., сума інфляційних втрат - 9753,54 грн., суми збитків з урахуванням 3% річних- 2110, 96 грн. В зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 35 282,34 грн., судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Представник відповідачки - ОСОБА_1 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з не доведеністю позивачем наявності правовідносин, укладення кредитного договору, надання коштів у кредит та відступлення права вимоги. В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Кірюшин А.А. підтримав відзив на позовну заяву, разом з тим відмовився від клопотання про витребування доказів та заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно 16.05.2019 року ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_2 уклали договір № 880033 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту. Товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в загальній сумі 6650 грн. на умовах строковості, платності, зворотності, з метою покриття побутових витрат клієнта, а клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика надається строком на 30 днів. Сторони також погодили процентну ставку (а.с. 17-18). Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору.

12.04.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» украдено договір факторингу № 1, згідно п. 2.1. договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їхз прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 23-25). Згідно п. 4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підрисання ними відповідного реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Як вбачається в позові, загальний розмір заборгованості відповідачки становить 35282,34 грн., яка складається: з суми заборгованості - 23417,84 грн., сума інфляційних втрат - 9753,54 грн., суми збитків з урахуванням 3% річних - 2110, 96 грн..

Згідно копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб. Фізичних осіб підприємців та громадських формувань 25.07.2024 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» змінило найменування на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с. 72). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Стаття 1055 ЦК України передбачає, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Відповідно до постанови Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 914/868/17 чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. В той же час недійсним може бути визначений лише укладений договір, а встановивши факт неукладеності оспорюваного договору, суд мав відмовити в позові (визнання недійсним договору про відступлення права вимоги), тому що неукладеність договору виключає визнання його недійсним, оскільки він не є таким, що відбувся. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч.1ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «ФК «Авентус Україна» та чи існували ці права на момент їх переходу. Так, у матеріалах справи міститься договір факторингу № 1 про відступлення прав вимоги, укладений 12.04.2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Авентус України» Разом з тим, ТОВ«ВІН ФІНАНС» ( ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), звертаючись до суду із даним позовом не надано у розпорядження суду копії реєстру боржників чи витяг з нього, що позбавляє суд перевірити чи перейшло право грошової вимоги від первісного кредитора до позивача щодо боржника ОСОБА_2 . З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 за договором кредитної лінії № 880033 від 16.05.2019 року від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна » до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», де договір було передано позивачу, що є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо вимоги посилання представника відповідача про застосування строків позовної даності, суд зазначає таке. У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Оскільки, у даній справі суд відмовляє у позові за необґрунтованістю позовних вимог, а тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної завності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Оскільки, у позові відмовлено, судові витрати понесені позивачем не підлягають відшкодуванню відповідачем. На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити. Судові витрати, понесені ТОВ «ВІН ФІНАНС», при зверненні до суду залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: К.С. Лукінова

02.10.2024