ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5832/24 Справа № 623/4430/21 Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поділ спільного майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення на частку у спільному майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України» ) про поділ спільного майна.

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 12 грудня 2012 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На теперішній час у суді розглядається справа про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі ними було придбано у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку. Придбання майна відбулося на підставі договорів купівлі-продажу від 22 листопада 2013 року, де покупцем зазначений відповідач. Вказане нерухоме майно перебуває під обтяженням на підставі іпотечного договору від 22 листопада 2013 року, де іпотекодержателем виступає ПАТ «Державний ощадний банк України». Зазначає, що вони з відповідачем не можуть добровільно поділити будинок та земельну ділянку, оскільки взаємної згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Вищезазначений будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, тому просила суд ухвалити рішення, яким в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0160, загальною площею 0,1092 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а у власності відповідача залишити 1/2 частини будинку та земельної ділянки.

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про припинення на частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позову посилався на те, що заявлений позивачкою поділ майна є несправедливим та не відповідає обставинам, які склалися між сторонами. Майно перебуває в іпотеці, існує обтяження, а тому перехід права власності є неможливим. Позивачка у будинку не проживає, не піклується про його стан, не займається домогосподарством. Крім того вона вчиняла протиправні дії щодо спірного майна: розбила вікна, трощила паркан, псувала майно у будинку та на підставі ст.365 ЦК України право позивачки на частку у спірному майні може бути припинено, тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати право ОСОБА_1 на частку у спільному майні житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 ; та на 1/2 частину земельної ділянкиз кадастровим номером :00:006:0160, загальною площею 0,1092 га, припиненим.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , залишено у власності ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0160, загальною площею 0,1092 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , залишено у власності ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 908 грн.

В апеляційній скарзі третя особа АТ «Державний ощадний банк України» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне майно перебуває в іпотеці у банку, тому його поділ є недоцільним. Позивачка надавала свою згоду на укладання відповідного договору іпотеки відповідачем. Наголошують на тому, що зміна іпотекодавця потребує згоди банку іпотекодержателя.

Позивачка ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує про те, що перебування майна подружжя в іпотеці не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про поділ майна подружжя. Вказує про понесення судових витрат, докази чого будуть надані протягом 5 днів.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 12 грудня 2012 року позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В., продавець ОСОБА_5 передав у власність, а покупець ОСОБА_2 прийняв у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

Пункт 6 вищевказаного договору містить твердження, що цей договір укладено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , справжність підпису на заяві якої засвідчено нотаріально.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В., продавець ОСОБА_5 передав у власність, а покупець ОСОБА_2 прийняв у приватну власність земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , загальною площею 1092 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої :00:006:0160.

Згідно пункту 6 вищевказаного договору, цей договір укладено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 , справжність підпису на заяві якої засвідчено нотаріально.

На підставі вищезазначених договорів, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також стосовно зазначеного майна зареєстровано обтяження, обтяжувачем зазначено ПАТ «Державний ощадний банк України» на підставі іпотечного договору від 22 листопада 2013 року.

22 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк» було укладено договір про іпотечний кредит №15 , відповідно до умов якого, кредит надається в загальному розмірі 115 000 грн. на строк 228 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 19 листопада 2032 року. Кредит надається для придбання земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0160, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою об`єкта нерухомості, що надається в іпотеку позичальником. У зазначеному договорі міститься засвідчена особистим підписом згода ОСОБА_1 на укладання цього договору.

Відповідно до іпотечного договору №15/1 від 22 листопада 2013 року, посвідченого ПН Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В., Чещевий, як іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання передає в іпотеку, а ПАТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержатель, приймає в іпотеку в порядку та і на умовах, визначених у договорі, предмет іпотеки, що належить іпотекодавцю на праві власності.

Підпунктами 2.3.1.1, 2.3.1.2. пункту 2.3. вищезазначеного іпотечного договору визначено, що предметом іпотеки є земельна ділянка з кадастровим номером :00:006:0160, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 17 вересня 2021 року у справі 610/2672/21 відкрито провадження у справі про розірвання шлюбу між сторонами .

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведено заявлені позовні вимоги. Судом встановлено, що домоволодіння та земельна ділянка, набуті під час зареєстрованого шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, та підлягає поділу шляхом визнання права власності на 1/2 частину за кожним із подружжя. Перебування спірного будинку та земельної ділянки в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержателя, щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Підстав для задоволення зустрічного позву ОСОБА_2 суд не встановив.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній АТ «Державний ощадний банк України», виходячи з наступного.

Рішення суду оскаржено в частині задоволених позовних вимог, та відповідно до ст.367 ЦПК України, підлягає перегляду апенляційним судом в оскаржуваній частині.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Головним критерієм поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те,що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном,що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19, дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В., ОСОБА_2 набуто у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Пунктом 6 вищевказаного договору визначено, що цей договір укладено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 .

Також відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В., продавець ОСОБА_5 передав у власність, а покупець ОСОБА_2 прийняв у приватну власність земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , загальною площею 1092 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер якої :00:006:0160. Згідно пункту 6 вищевказаного договору, цей договір укладено за згодою дружини покупця ОСОБА_1 .

Презумпція спільності майна подружжя не спростована відповідачем ОСОБА_2

22 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк» було укладено договір про іпотечний кредит №15. Кредит надавався для придбання земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0160, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на ній житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою об`єкта нерухомості, що надається в іпотеку позичальником. У зазначеному договорі міститься засвідчена особистим підписом згода ОСОБА_1 на укладання цього договору.

Відповідно до іпотечного договору №15/1 від 22 листопада 2013 року, посвідченого ПН Балаклійського РНО Харківської області Дворник Я.В., ОСОБА_2 , як іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, передав в іпотеку, а ПАТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержатель, прийняв в іпотеку в порядку та і на умовах, визначених у договорі, предмет іпотеки, що належить іпотекодавцю на праві власності.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду про задоволення позову ОСОБА_1 та поділ майна подружжя, та звертає увагу на те, що перебування майна в іпотеці у апелянта жодним чином не впиває на правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки у разі визначення часток у спільній сумісній власності за рішенням суду за позовом одного із подружжя (співвласника) спільна сумісна власність подружжя припинена шляхом перетворення у спільну часткову власність. Тобто колишнє подружжя залишається співвласниками майна, що є частковою спільною власністю, право власності до іншої особи не переходить, а змінюється вид спільної власності.

У разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, є підставою для внесення до державного реєстру запису про те, що така особа є співіпотекодавцем.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» містить перелік підстав припинення іпотеки, який не є вичерпним, але інші підстави, які не зазначені у цьому переліку, у будь-якому випадку мають бути передбачені цим Законом.

Серед підстав припинення іпотеки відсутній юридичний факт визнання права на частку в праві спільної власності на майно, що перебуває у спільній сумісній власності, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову про поділ майна подружжя відхиляються.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, зазначені у статті 23 Закону України «Про іпотеку», виникають лише у разі зміни суб`єкта права власності (особи власника). Оскільки внаслідок поділу спільної сумісної власності, як у цій справі, зміни власника (переходу права власності) не відбулося, а спільна сумісна власність трансформувалася у спільну часткову власність тих самих співвласників, відсутні підстави для застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку».

У справі, яка переглядається, виник спір між подружжям щодо поділу майна подружжя шляхом визнання права на частку в праві спільної власності на майно, унаслідок чого спільна сумісна власність трансформувалася у спільну часткову із визначенням ідеальних часток. Матеріально-правову і процесуальну заінтересованість у результаті справи мають лише сторони цієї справи.

Разом з тим, іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися нерухомим майном.

Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги банку про те, що за даних обставин зміна іпотекодавця потребує згоди банку іпотекодержателя відхиляються.

Колегія суддів наголошує на тому, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку (частина третя статті 89 ЦПК України).

Судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, судом апеляційної інстанції не встановлено. А правильне по суті й законне судове рішення не може бути скасованим з формальних підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров