Справа №758/5799/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до Подільського районного суду м. Києва з вищевказаним цивільним позовом, в якому просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 18204 доларів США; 1639,85 доларів США 3% річних; 5511 грн судового збору; 454 грн судовий збір за забезпечення позову; 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

26.05.2021 ухвалою Подільського районного суду м. Києва цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

07.10.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем заявлено про застосування загального строку позовної давності до вимог позивача.

21.10.2021 від представника позивача Біліченко В.В. до канцелярії суду надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.10.2021 в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

28.10.2021 представником Біліченко В.В. , який діє в інтересах позивача подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої, останній просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що на даний час на праві власності належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.11.2021 заяву представника позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості повернуто особі, яка подала заяву.

01.11.2021 представником Біліченко В.В. , який діє в інтересах позивача, подано відповідь на відзив, в якій просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Суд, вивчивши письмові докази, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 16 грудня 2011 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Литвиновою Н. М., зареєстрований у реєстрі № 1393, за яким позикодавець передав, а позичальник прийняла у власність 224 000,00 грн, що становить еквівалент 28 000,00 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору (1 долар США = 8,00 грн).

Відповідно до пункту 2 вказаного договору позичальник зобов`язався повернути кредитору зазначену вище суму грошей готівкою у строк до 16 березня 2012 року.

16 грудня 2011 року ОСОБА_2 написала розписку про отримання від ОСОБА_1 коштів у розмірі - 28 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути на підставі договору позики від 16 грудня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 16 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Литвиновою Н. М., за яким заставодавець передав у заставу належний йому транспортний засіб, автомобіль марки «AUDI», модель «Q5», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві 17 березня 2011 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , видане ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві 17 березня 2011 року.

З розписки ОСОБА_1 від 15 березня 2012 року вбачається, що відповідачем частково погашено заборгованість за договором позики від 16 грудня 2011 року у розмірі 4 796 доларів США.

З розписки ОСОБА_1 від 01 листопада 2013 року вбачається, що відповідачем частково погашено заборгованість за договором позики від 16 грудня 2011 року у розмірі 5 000 доларів США.

29 вересня 2016 року за заявою ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського МНО Анохіною В. М. здійснено виконавчий напис № 1690 про звернення стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 18 204,00 долари США, що за курсом НБУ на день вчинення виконавчого напису складає - 471 421,71 грн.

30.09.2016 державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого напису №1690 виданого 29.09.2016.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року по справі №361/1488/19 позов ОСОБА_2 задоволено частково; визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського МНО Анохіної В. М. від 29 вересня 2016 року за реєстраційним номером 1690 таким, що не підлягає виконанню; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 17.03.2021 постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року скасовано. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року залишено в силі.

При зверненні до суду з вказаним позовом позивач зазначав, що відповідачка борг не повернула, а тому просив суд стягнути грошові кошти у розмірі 18204 доларів США; 1639,85 доларів США 3% річних; 5511 грн судового збору; 454 грн судовий збір за забезпечення позову; 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що узгодження сторонами істотних умов договору позики від 16 грудня 2011 року, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується змістом розписок, власноручно підписаних ОСОБА_2 .

Суд звертає увагу, що обставини отримання відповідачем коштів та укладання договору позики сторонами також не заперечуються у поданих заявах по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, сторонами визнано та не оспорюється факт укладення між сторонами договору позики 16 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Литвиновою Н. М., зареєстрованого у реєстрі № 1393, а також факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем за договором позики в сумі 18204 доларів США з урахуванням часткового повернення відповідачем суми заборгованості у загальному розмірі 9796 доларів США (15 березня 2012 року у розмірі 4 796 доларів США, 01 листопада 2013 року у розмірі 5 000 доларів США).

За таких обставин сума боргу, що не повернута відповідачем за умовами укладеного з позивачем договору позики складає 18 204 доларів США. А тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення грошових коштів у розмірі 18204 доларів США є обґрунтованими.

07.10.2021 відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування загального строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Положеннями частини п`ятої статті 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦУ України).

У матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання між сторонами договору про збільшення позовної давності або переривання строку позовної давності.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором, позовна давність за вимогами про повернення боргу, погашення якого відповідно до умов договору визначено конкретним терміном, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення боргу.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 2 договору позики позичальник зобов`язався повернути кредитору зазначену вище суму грошей готівкою у строк до 16 березня 2012 року.

Таким чином, саме з 17.03.2012 (з наступного дня після настання строку повернення позики) позивачу стало відомо про порушення його прав та неналежне виконання боргового зобов`язання ОСОБА_2 .

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша, друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №437/2726/13-ц, та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №761/16994/16 та від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17.

При цьому перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. А час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №686/23170/19, переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності.

Судом встановлено, що 15.03.2012, 01.11.2013 ОСОБА_2 було частково повернуто ОСОБА_1 позику за договором позики від 16.12.2011 року, що підтверджуються розписками ОСОБА_1 від 15 березня 2012 року та від 01 листопада 2013 року, про що також не заперечувала відповідачка у відзиві на позовну заяву, а тому не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.

Таким чином, ОСОБА_2 своїми діями із часткового повернення суми позики у загальному розмірі 9796 доларів США (15 березня 2012 року у розмірі 4 796 доларів США, 01 листопада 2013 року у розмірі 5 000 доларів США) за договором позики від 16.12.2011 року вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу, а тому перебіг строку позовної давності перервався та з 02.11.2013 року розпочався заново.

При цьому, вжитий позивачем засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, до визначених статтями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить (правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, в постанові від 04 серпня 2021 року в справі № 727/7578/16-ц, провадження № 61-3583св21).

З огляду на викладене, загальний строк позовної давності за вимогою ОСОБА_1 тривав з 02.11.2013 по 02.11.2016. Проте, позивач звернувся до суду з вказаним позовом лише 29.04.2021, що підтверджується вхідним штампом канцелярії суду, тобто поза межами загального строку позовної давності.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин.

У відповіді на відзив позивачем заявлено про поновлення строку позовної давності до вимог ОСОБА_1

Відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Саме позивач повинен довести поважність характеру тієї чи іншої причини, а не інші учасники, адже це в його інтересах, щоб суд визнав поважними причини пропуску позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Як встановлено судом, 29 вересня 2016 року за заявою ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського МНО Анохіною В. М. здійснено виконавчий напис № 1690 про звернення стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 18 204,00 долари США, що за курсом НБУ на день вчинення виконавчого напису складає - 471 421,71 грн.

30.09.2016 державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого напису №1690 виданого 29.09.2016.

20.02.2019 державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

При цьому, суд звертає увагу, що протягом тривалого примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського МНО Анохіної В. М. від 29 вересня 2016 року (а саме протягом трьох років) заборгованість відповідача перед позивачем погашена не була.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року по справі №361/1488/19 позов ОСОБА_2 задоволено частково; визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського МНО Анохіної В. М. від 29 вересня 2016 року за реєстраційним номером 1690 таким, що не підлягає виконанню; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 17.03.2021 постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року скасовано. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року залишено в силі.

Тобто позивач в межах загального строку позовної давності звернувся з заявою до приватного нотаріуса Київського МНО Анохіної В. М. для здійснення виконавчого напису про звернення стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 18 204,00 долари США.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, а також те, що питання щодо поновлення строку звернення до суду перебуває в межах дискреційних повноважень суду, суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики 29.04.2021 року, позивач з поважних причин пропустив строк позовної давності.

За таких підстав, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення грошових коштів у розмірі 18204 доларів США підлягають задоволенню.

Позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь 3% річних у розмірі 1639,85 доларів США за період з 29.04.2018 року по 28.04.2021 року.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшов висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних за загальний період прострочення з 29.04.2018 року по 28.04.2021 року у розмірі 1639,85 доларів США, приходить до висновку, що вказана частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв`язку з невірним розрахунком позивача, а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних за загальний період прострочення з 29.04.2018 року по 28.04.2021 року у розмірі 1 638,36 доларів США. Стороною відповідача зазначений розрахунок не спростовано, а судом було поновлено позивачу строк звернення до суду з вказаним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на правову у розмірі 5000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 24.04.2021 року між адвокатом Біліченко В.В. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги б/н, згідно умов якого замовник доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу, представляти інтереси замовника в усіх судах України, органах державної влади, підприємствах, установах, організаціях та надавати замовнику правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно з п.4.1 договору для початку виконання робіт замовник сплачує адвокату гонорар у розмірі 5000 грн.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу позивачу в суді, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про доведеність понесених позивачем в суді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Керуючись ст.ст. 526, 625, 638, 642 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ) заборгованість у розмірі 18 204 доларів США, 3% річних в сумі 1 638,36 доларів США, 5510 грн. 59 коп. судового збору та 5000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.О. Козленко