Справа № 204/5525/19
Провадження № 2/204/12/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення штрафу за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ПАТ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вимогами про стягнення штрафу за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування договору іпотеки (том 1, а. с. 1-3).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05 лютого 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачам ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 26/ф/6. В забезпечення вказаного кредитного договору між банком, позичальниками та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 26/ф/1з без оформлення заставної, який посвідчений державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської нотаріальної контори Драпатою О.М. за реєстровим № 3-373. Так, за умовами вказаного договору іпотеки, банком прийнято в іпотеку нерухоме майно нежитлове приміщення № 69, 70 загальною площею 602,4 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю 1 та 2 на праві спільної часткової власності в частинах на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2004 року посвідченого Сьомою Дніпропетровської нотаріальною конторою за реєстровим № 6982. 11 червня 2012 року між банком та відповідачами було укладено договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки без оформлення заставної № 26/ф/1з від 05 лютого 2008 року. Разом з цим, вказує, що відповідно до вимог п. 2.3 договору іпотеки предмет іпотеки сторонами було оцінено в 28812230 гривень. При цьому, зазначає, що п. 3.3.4 вказаного договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язаний на період дії дійсного договору застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування (в тому числі від ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування) та виконувати всі умови кредитного договору при здійсненні страхування. Пунктом 3.3.4.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний вчиняти всі необхідні дії для дійсності договору страхування за яким застраховано предмет іпотеки, зокрема вчасно сплачувати всі чергові страхові платежі, сплата яких забезпечувала б дію договору страхування на строк не менше ніж той, в межах якого позичальник виконує всі зобов`язання за кредитним договором, а будь-яка чергова сплата платежів продовжувала б дію договору страхування не менше, ніж на наступний рік. Крім того, вказує на те, що приписами п. 3.3.4.2 договору іпотеки встановлено, що іпотекодавець зобов`язаний не пізніше, ніж за 3 календарні дні до граничного строку сплати чергових страхових платежів, визначеного договором страхування, сплачувати такі чергові страхові платежі та не пізніше, ніж за 1 календарний день до граничного строку сплати чергових страхових платежів, визначеного договором страхування, надавати іпотекодержателю докази таких сплат. Також, зазначає, що в п. 3.3.4.3 договору іпотеки зазначено, що за невиконання чи не належне виконання (в тому числі, невчасне) виконання п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13 даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки згідно п. 2.3 дійсного договору. Позивач стверджує, що 17 квітня 2019 року на адресу відповідачів ним було направлено вимогу про надання договорів страхування предмету іпотеки за 2017-2019 роки шляхом направлення відповідних документів на адресу банку. Однак, відповідачами станом на 29 липня 2019 року вказані договори страхування предмету іпотеки позивачу не надані. Тому, вважає, що кожен із відповідачів повинен сплатити позивачу штраф за невиконання умов договору іпотеки: за 2018 рік у розмірі 43218 гривень 35 копійок та за 2019 рік - 43218 гривень 35 копійок, а всього 86436 гривень 70 копійок (з кожного), які він прохає стягнути з відповідачів разом із судовими витратами по справі.

Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 44-45), копія якої надіслана учасникам справи 02 вересня 2019 року за вихідним № 17045/19-вих/2/204/1535/19 (том 1, а. с. 46).

23 вересня 2021 року у судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Книш А.В. закінчилися повноваження з відправлення правосуддя, у зв`язку з закінченням строку її призначення на посуду судді терміном на п`ять років.

24 вересня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду, працівниками апарату суду здійснено розподіл вказаної справи (том 2, а. с. 110).

Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 09 годину 30 хвилин 11 листопада 2021 року (том 2, а. с. 111).

Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року у задоволенні клопотання представниці ОСОБА_2 адвокатки Чуміної К.Г., про зупинення провадження у даній справі, відмовлено (том 2, а. с. 214, 215 та на звороті).

10 серпня 2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представниці відповідача ОСОБА_2 адвокатки Чуміної К.Г., які по суті є відзивом на позовну заяву, (том 2, а. с. 231-234), в яких вона зазначає проте, що відповідач позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

Так, в поясненнях вказує на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. зазначає, що позивач прохає суд стягнути з відповідачів штраф у зв`язку з не укладенням відповідачами договору страхування, тобто у зв`язку з невиконанням вимог п. 3.3.4 договору іпотеки. Разом з тим, зазначає, що у п. 3.3.4 договору іпотеки зазначено, що іпотекодавець, зобов`язаний на період дії дійсного договору застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування (в т. ч. від ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування) та виконувати умови кредитного договору при здійсненні страхування. Вважає, що фактично вказаним пунктом договору визначено обов`язок іпотекодавця укласти один договір страхування предмету іпотеки, а не як вважає позивач укладати такі договори щорічно. Вказує, що єдине посилання, що стосується кожного окремого руку, наведене у п. 3.3.4.1 вказаного договору, але навіть воно стосується не укладення кількох договорів страхування, а своєчасної оплати страхових платежів. Натомість посилання на таку підставу для стягнення штрафу як несплата страхових платежів у позивача з об`єктивних причин взагалі відсутня. Стверджує, що відповідачами 05 лютого 2008 року було укладено договір страхування предмету іпотеки № 04-0401-01936 від 05 лютого 2008 року, а тому вказане свідчить проте, що у позивача відсутні підстави для застосування будь-яких штрафних санкції за невиконання відповідачами зобов`язань передбачених п. 3.3.4 договору, тим паче за кожен рік окремо. Крім того, зазначає, що предмет іпотеки належить відповідачам на праві спільної часткової власності в частинах на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2004 року посвідченого Сьомою Дніпропетровською нотаріальною конторою за реєстровим № 2-6982, тобто обидва відповідачі спільно володіють єдиним предметом іпотеки. З урахуванням того, що договором іпотеки № 26/ф/6/1з передбачено одне загальне зобов`язання для іпотекодавців щодо укладення одного договору страхування на предмет іпотеки, а не для кожного окремо, зважаючи на те, що предмет іпотеки єдиний, вважає, що штраф не може застосовуватися до обох відповідачів відразу в однаковій сумі (подвоюватися), адже вони несуть відповідальність солідарно. Крім того, вказує на те, що п. 4.2 договору іпотеки передбачено відповідальність за не виконання чи не належне ( тому числі, невчасне) виконання п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13 даного договору у вигляді штрафу у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки згідно п. 2.3 договору. Вважає, для настання відповідальності у вигляді штрафу потрібен факт сукупного порушення всіх перелічених підпунктів договору 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13, а не лише одного з них 3.3.4, інакше б даний пункт мав би формулювання «за невиконання будь-якого з пунктів». Також, вказує на те, що за невиконання всіх перелічених підпунктів договору передбачено один штраф, бо інакше б пункт мав би містити формулювання «штраф у розмірі 0,15 % за кожний випадок порушення». Тому вважає, що штраф, передбачений п. 4.2 є одноразовим, у зафіксованому розмірі і не збільшується щороку на таку ж суму. Вважає, що позивач неправомірно намагається стягнути з відповідачів суму штрафу за порушення умов договору іпотеки № 26/ф/6/1з за відсутності для цього реальних правових та фактичних підстав, тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

20 вересня 2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника позивача, які по суті є відповіддю на відзив (том 3, а. с. 7-8).

Так, в поясненнях зазначає, що у договорі іпотеки ніде не зазначено, що відповідачі мають укласти один договір страхування, натомість визначено те, що він має застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість та на повний період дії договору іпотеки. Вказує, що п. 7.1 договору іпотеки встановлено, що дійсний договір іпотеки набуває юридичної сили з моменту його підписання та нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язання, забезпечених заставою за цим договором. при цьому, зазначає про те, що п. 33 постанови КМУ від 06 квітня 2011 року № 358 встановлено, що договір обов`язкового страхування іпотеки укладається на строк дії іпотечного договору або на рік з щорічним продовженням його дії до моменту закінчення дії іпотечного договору. Стверджує, що виконуючи зобов`язання за зазначеними пунктами договору іпотеки, іпотекодавець укладав щорічно договори страхування та деякий час сплачував чергові страхові платежі, що свідчить про те, що іпотекодавець обрав один із варіантів обов`язкового страхування предмету іпотеки 1 рік, а отже вважає, що у розумінні ст. 549 ЦК України штраф повинен сплачуватися кожного разу у випадку порушення зобов`язання, а оскільки зобов`язання страхувати предмет іпотеки обране іпотекодавцем має означений проміжок часу в рік, то у разі його невиконання кредитор має право на застосування до іпотекодавців штрафних санкцій за кожен випадок такого невиконання умов зобов`язання. Крім того, вважає, що оскільки предмет іпотеки належить відповідачам на праві спільної часткової власності в частинах 1/2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, то кожен з іпотекодавців передав в іпотеку свою частину іпотечного майна, а зважаючи на те, що кожен співвласник несе відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном відповідно до своєї частки, враховуючи, що за договором іпотеки іпотекодавців двоє, то і відповідальність за невиконання зобов`язань для кожного з них індивідуальна. Разом з цим, зазначає, що на момент укладання договору іпотеки жоден із іпотекодавців не звертався до банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їм умов договору, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодившись зі всіма умовами такого договору, в тому числі з тими, що оспорюються. Тому прохає суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09 листопада 2023 року у справі призначено судову лінгвістичну експертизу (том 3, а. с. 28-29).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року (том 3, а. с. 75-79), ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2023 року скасовано, у задоволенні клопотання представниці відповідача ОСОБА_2 адвокатки Чуміної К.Г. про призначення судової лінгвістичної експертизи відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (том 3, а. с. 87-89), причини неявки суду не відомі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 лютого 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 26/ф/6 (том 1, а. с. 5-10), за яким банк відкриває позичальнику не відновлювальну відкличну кредитну лінію, з лімітом 3879667 доларів США, строком з 05 лютого 2008 року по 04 лютого 2016 року або по день визначений п. 3.3.11 цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14 % річних у валюті кредиту.

Пунктом 1.4 даного кредитного договору визначено, що кредитна лінія надається на задоволення споживчих потреб позичальника.

При цьому, пунктом 3.1.2 виказаного кредитного договору визначено, що надання кредитних коштів в межах кредитної лінії здійснюється окремими частинами: І квартал 2008 року 700000 доларів США, ІІ квартал 2008 року 800000 доларів США, ІІІ квартал 2008 року 1000000 доларів США та ІV квартал 2008 року 1379667доларів США.

Зі змісту п. 2.1 вказаного кредитного договору вбачається, що в забезпечення зобов`язань за дійсним договором банком прийнято в іпотеку нежитлові приміщення № 69 та № 70, розміщені на першому поверсі житлового будинку літ. А-5 будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 602,4 кв. м.

05 лютого 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 26/ф/6/1з (том 1, а. с. 20-26), яким забезпечено всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з кредитного договору № 26/ф/6 від 05 лютого 2008 року, (а також будь-якими додатковими угодами до нього), укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_2 , за умовами якого останній зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 04 лютого 2016 року повернути кредит, наданий у вигляді не відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом в сумі 3879667 доларів США, відповідно до умов кредитного договору, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14 % річних у валюті кредиту та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорами.

Приписами п. 2.1 вказаного договору визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно нежитлові приміщення № 69 та № 70, загальною площею 602,4 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 602,4 кв. м.

Так, вимогами п. 3.3.1 визначено, що іпотекодавець зобов`язаний за власний рахунок сплачувати всі передбачені законодавством податки та збори, пов`язані з користуванням предметом іпотеки.

Приписами п. 3.3.4 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язаний на період дії дійсного договору застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування (в т.ч. від ризиків випадкового знищення, пошкодження або псування) та виконувати всі умови кредитного договору при здійсненні страхування.

Пунктом 3.3.4.1 даного договору іпотеки зазначено обов`язок іпотекодавця, щодо вчинення всіх необхідних дій для дійсності договору страхування, за яким застраховано предмет іпотеки, зокрема вчасно сплачувати всі чергові страхові платежі, сплата яких забезпечувала б дію договору страхування на строк не менший, ніж той, в межах якого позичальник виконає всі зобов`язання за кредитним договором, а будь-яка чергова сплата платежів продовжувала б дію договору страхування не менше ніж на наступний рік.

При цьому, п. 3.3.4.2 визначено, що іпотекодавець зобов`язаний не пізніше, ніж за 3 календарні дні до граничного строку сплати чергових страхових платежів, визначеного договором страхування, сплачував ти такі чергові страхові платежі та не пізніше, ніж за 1 календарний день до граничного строку сплати чергових страхових платежів, визначеного договором страхування, надавати іпотекодержателю докази таких сплат.

Крім того, п. 3.3.4.3 визначено, що іпотекодавець зобов`язаний підтримувати, шляхом негайної сплати відповідних страхових платежів, розмір страхової суми, яка зменшилася з будь-яких причин, на рівні, визначеному в договорі страхування, на момент укладання договору страхування та надавати іпотекодержателю докази таких сплат.

Пунктом 4.2 договору іпотеки визначено, що за невиконання чи неналежне виконання (в тому числі, несвоєчасне) виконання п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13, даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки згідно п. 2.3 дійсного договору. За невиконання чи неналежне виконання (в тому числі, невчасне несвоєчасне) виконання п. 3.3.10, 3.3.12 даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 1000 гривень.

Відповідно до вимог п. 4.3 договору іпотеки, уразі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання кредитного договору, а в разі невиконання кредитного договору звернути стягнення на предмет іпотеки.

05 лютого 2008 року між ЗАТ «СК «Українська Страхова Група» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування заставного майна № 04-0401-0193, яке надано в заставу за договором іпотеки № 26/ф/6/1з, на період з 06 лютого 2008 року по 05 лютого 2009 року (том 2, а. с. 234 на звороті 236).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з цим, приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Так, позивач, відповідно до вимог п. 4.2 договору іпотеки, прохає суд стягнути з відповідачів штраф за невиконання у 2018 році та 2019 році вимог п. 3.3.4 цього договору щодо страхування предмету іпотеки, посилаючись на те, що таке страхування відповідачами повинно здійснюватися щорічно до виконання умов договору в повному обсязі.

Натомість, представниця відповідача ОСОБА_2 адвокатка Чуміна К.Г., стверджує, що вимогами спірного договору не передбачено обов`язку відповідачів щодо щорічного страхування предмету іпотеки, а позивачем вимоги договору трактуються на власний розсуд.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦК України визначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Так, ухвалою суду від 09 листопада 2023 року у справі було призначено судову лінгвістичну експертизу (том 3, а. с. 28-29), натомість постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року (том 3, а. с. 75-79), вказану ухвалу суду було скасовано, а у задоволенні клопотання представниці відповідача ОСОБА_2 адвокатки Чуміної К.Г., про призначення судової лінгвістичної експертизи відмовлено.

З цих підстав, тлумачення змісту правочину судом здійснюється самостійно, беручи до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Так, у пункті 4.2 договору іпотеки зазначено, що за невиконання чи неналежне виконання (в тому числі, несвоєчасне) виконання п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13, даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки згідно п. 2.3 дійсного договору. За невиконання чи неналежне виконання (в тому числі, невчасне, несвоєчасне) виконання п. 3.3.10, 3.3.12 даного договору іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 1000 гривень.

Таким чином, пунктом 4.2 вказаного договору іпотеки, з-поміж іншого, передбачено відповідальність іпотекодавця за сукупне не виконання чи не належне виконання вимог п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13, даного договору, а не за кожен пункт окремо.

Крім того, вказаним пунктом договору не визначено, чи за кожний випадок такого невиконання/неналежного виконання передбачена вказана відповідальність (разовий штраф чи ні) та, яким чином вона стягується з іпотекодавців у разі порушення ними вказаних вимог (штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки з кожного з них, чи штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки з них обох разом, а відтак від 00,15 % від заставної вартості предмета іпотеки з кожного).

Більш того, не зрозуміло, яким чином застосовується вимоги п. 4.2 іпотечного договору за наявності п. 4.3.1, яким, з-поміж іншого визначено, що за порушення іпотекодавцем обов`язків та положень щодо страхування предмета іпотеки та життя іпотекодавця іпотекодержатель має право застрахувати предмет іпотеки за свій рахунок, але в інтересах іпотекодавця із стягненням з нього витрат по страхуванню.

Також, з пункту 3.3.4 вказаного договору іпотеки не зрозуміло, чи кожен з іпотекодавців (окремо чи разом) повинен був страхувати предмет іпотеки.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що умовами кредитного договору № 26/ф/6 від 05 лютого 2008 року, який укладено між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 5-10) передбачено, що банк відкриває позивальнику не відновлювальну кредитну лінію на задоволення споживчих потреб позичальника, відтак особливості регулювання відносин сторін в даному випадку визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Оскільки договір іпотеки № 26/ф/6/1з укладений сторонами з метою забезпечення виконання умов кредитного договору, то на нього також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18.

При цьому, приписами ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачиться на користь споживача.

Натомість приписами ч. 3 ст. 13 ЦК України передбачено те, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 вказано на те, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зробив висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постановах від 20 лютого 2020 у справі № 666/4957/15-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Більш того, Верховний Суд у своїй постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 910/1121/19 зробив висновок, що у ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Посилання позивача на те, що підписавши іпотечний договір, відповідачі погодилися на всі його умови, в тому числі щодо (щорічного) страхування предмету іпотеки, є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Також, суд зазначає про те, що не заслуговують на увагу доводи позивача щодо невиконання відповідачами вимог договору іпотеки щодо страхування його предмету, оскільки, як вже судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а позивачем не спростовано, 05 лютого 2008 року такий договір був укладений між ЗАТ «СК «Українська Страхова Група» та ОСОБА_2 № 04-0401-0193 (том 2, а. с. 234 на звороті 236), а отже стверджувати, що вимоги вказаного пункту відповідачем не були виконані, не можна.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з вимогами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, враховуючи, що пунктом 4.2 вказаного договору іпотеки, з-поміж іншого, передбачено відповідальність іпотекодавця за сукупне невиконання чи неналежне виконання вимог п. 3.3.3-3.3.9, 3.3.11, 3.3.13 даного договору, а не за кожен пункт окремо, при цьому, вказаним пунктом договору не визначено, чи за кожний випадок такого невиконання чи неналежного виконання передбачена вказана відповідальність (разовий штраф чи ні) та яким чином вона стягується з іпотекодавців у разі порушення ними вказаних вимог (штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки з кожного з них, чи штраф у розмірі 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки з них обох разом, а відтак від 0,15 % від заставної вартості предмета іпотеки з кожного); ураховуючи те, що не зрозуміло, яким чином застосовується вимоги п. 4.2 іпотечного договору за наявності п. 4.3.1, яким, з-поміж іншого визначено, що за порушення іпотекодавцем обов`язків та положень щодо страхування предмета іпотеки та життя іпотекодавця іпотекодержатель має право застрахувати предмет іпотеки за свій рахунок, але в інтересах іпотекодавця із стягненням з нього витрат по страхуванню; приймаючи до уваги те, що з пункту 3.3.4 договору іпотеки не зрозуміло, чи кожен з іпотекодавців (окремо чи разом) повинен був страхувати предмет іпотеки, а отже з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору, на підставі якої грунтуються позовні вимоги за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину неможливо, зважаючи на позицію Верховного Суду викладену у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 910/1121/19 про необхідність застосовування, за вказаних умов, тлумачення contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав, суд доходить висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги сукупністю належних, допустимих та достатніх доказів, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 279, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (03087, м. Київ, вул. Єреванська, буд. 1; ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення штрафу за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування договору іпотеки залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна