Номер провадження: 22-ц/813/7001/24
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Сєвєрової Є.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 29 липня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Середи І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

встановив:

30.10.2023 року ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня подачі позову і до повноліття дитини.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у подружжя народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наразі сторони проживають окремо. Дитина проживає разом із матір`ю.

З вересня 2022 року відповідач участі у матеріальному забезпеченні дитини не бере, хоча працездатний, інших утриманців немає, тому має можливість виплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини усіх його доходів.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.07.2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх його доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.10.2023 року і до її повноліття, а саме: до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с.124-125).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29.07.2024 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.127-133).

Крім того, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив зупинити апеляційне провадження, на підставі п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В свою чергу, 22.10.2024 року представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Альошкіна О.І. також звернулася із клопотанням про зупинення апеляційного провадження, однак, посилаючись на п. 10 ч.1 ст. 252 ЦПК України (а.с. 146).

Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.11.2024 року у задоволенні вказаних клопотань було відмовлено з підстав їх необґрунтованості.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 05.11.2024 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а саме: 05.11.2024 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.09.2024 року (а.с.141), згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином (а.с.142-144), що передбачено ст. 130 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовну заяву та стягуючи з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідача, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції виходив із того, що такий розмір аліментів забезпечить права та інтереси дитини, не порушить права та інтереси батька (а.с.123-125).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з положеннями ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей сторін по справі, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення (ст.182 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.4).

Під час шлюбу у подружжя народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

На даний час подружжя проживає окремо.

Донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю.

У свою чергу, у відповідача ОСОБА_1 крім вищевказаної неповнолітньої дитини інших утриманців немає.

В сенсі положень ст. 182 СК України, зазначені обставини є суттєвими для вирішення питання щодо визначення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідач є фізично здоровою та працездатною особою, офіційно працевлаштований та отримує відповідну заробітну плату, крім неповнолітньої доньки інших утриманців не має, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини від усіх його доходів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до її повноліття.

Колегія суддів також зазначає, що дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним із головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Згідно довідки № 5385/59/16-2024 від 30.07.2024 року відповідач ОСОБА_1 з 01.06.2023 року по теперішній час перебуває на посаді інспектора взводу № 5 роті № 1 батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 1 (штурмовий полк «Сафарі») Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України «Лють» (а.с.134).

Саме посилаючись на зазначені обставини, заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 просив зупинити провадження у справі до закінчення воєнного стану в Україні.

Проте, ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.11.2024 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 , а також клопотання представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Альошкіної О.І. було залишено без задоволення, про що вказано вище.

З огляду на все вищевикладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд безпідставно стягнув з нього аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх його доходів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в той час як позивачка ОСОБА_2 просила стягнути з нього аліменти в розмірі 1/5 частини від усіх його доходів, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є безпідставними, оскільки спростовуються текстом прохальної частини позовної заяви (а.с.3).

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив і не зазначив в судовому рішення першопричину окремого проживання подружжя Шигиди, оскільки в даному випадку зазначені обставини не можуть вплинути на законність або незаконність оскаржуваного судового рішення.

Згідно ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова