КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 754/13530/23

номер провадження 22-ц/824/2062/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
розглянуву відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року /суддя Бабко В.В./

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, а саме просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти дії щодо обмеження позивача ОСОБА_2 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом з його сином ОСОБА_3 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року заяву задоволено.

Вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти дії щодо обмеження позивача ОСОБА_2 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом з його сином ОСОБА_3 . /а.с. 40-41 виділених матеріалів/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу скасувати, відмовивши у задоволенні заяви.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову у справі за позовом про визначення місця проживання дитини, вийшов за межі заявлених позивачем вимог та фактично розглянув питання щодо участі одного із батьків у вихованні дитини щодо яких позовні вимоги позивачем не заявлялися. Позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, а заходи щодо забезпечення позову, які були вжиті судом виходять за межі предмету позову, що свідчить про їх неспівмірність із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову, забезпечення позову має відповідати предмету та суті цього позову, меті, яка поставлена позивачем. Отже, суд першої інстанції не врахував всіх обставин справи, а тому таке рішення підлягає скасуванню.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Постановляючи оскаржену ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 149 ЦПК України, про те, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно із ст. 149 ч. 2 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Приймаючи до уваги рішення Європейського суду з прав людини по справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/130), в якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Враховуючи, що тривалий час без спілкування дитини з позивачем та обмеження такого спілкування може спричинити усталене відчужене ставлення дитини до батька, а зустрічі батька з сином безперечно будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків позивача з дитиною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що це відповідатиме законним інтересам як батька так і дитини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачці вчиняти дії щодо обмеження позивача у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом з сином ОСОБА_3 , що відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги, щодо фактичного розгляду питання участі одного з батьків у вихованні дитини та вихід за межі предмету позову, колегія суддів апеляційного суду відхиляє з огляду на інтереси дитини.

Так, позов заявлено батьком щодо визначення місця проживання його сина разом з ним. На момент розгляду справи дитина проживає разом з матір`ю. Отже, з урахуванням критерію рівності батьків у вихованні дитини, саме таке забезпечення позову, як вірно вказано судом першої інстанції, сприятиме відновленню та налагодженню емоційних стосунків позивача з дитиною, що в свою чергу в разі задоволення позовних вимог не призведе до стресової ситуації щодо зміни місця проживання дитини.

Таким чином, з урахуванням найкращих інтересів дитини, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: