Номер провадження: 22-ц/813/3006/24
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник-адвокат Ростомов Грант Артурович

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення,

встановив:

У грудні 2022 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні виділеними в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з виділеної частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: частини веранди І, площею 6,5 кв.м. від загальної площі веранди І, ІІ ванна площею 6,2 кв.м., 1-1 коридор, площею 5,2 кв.м., №1-4 житлова кімната, площею 22,3 кв.м., 1-5 житлова кімната, площею 6,4 кв.м., частина вимощення І, частина огородження №1-3,4 огородження, сараю літ. «Г», гаражу літ. «З», як самостійної одиниці, шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка ОСОБА_2 є власником вказаної вище частини житлового будинку, яка виділена в натурі, на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2015 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.12.2017 року позивачка ОСОБА_2 була вселена у належну їй частину житлового будинку, ОСОБА_1 зобов`язано не перешкоджати їй у користуванні 60/100 частин спірного житлового будинку.

Після смерті ОСОБА_1 відповідачі, які є його родичами, продовжують перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні її власністю.

На цей час відповідачі, які не є власниками вказаної частини житлового будинку та не зареєстровані у ній, безпідставно проживають у належному ОСОБА_2 нерухомому майні та добровільно його не звільняють: змінили замки від вхідних дверей, не пускають позивачку у її будинок, при цьому правові підстави для їхнього проживання відсутні.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні виділеними в натурі 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається з виділеної частини житлового будинку літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: частини веранди І, площею 6,5 кв.м. від загальної площі веранди І, ІІ ванна площею 6,2 кв.м., 1-1 коридор, площею 5,2 кв.м., №1-4 житлова кімната, площею 22,3 кв.м., 1-5 житлова кімната, площею 6,4 кв.м., частина вимощення І, частина огородження №1-3,4 огородження, сараю літ. «Г», гаражу літ. «З», як самостійної одиниці, шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на обставини, якими заперечувала проти позову, вказує про порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, залишення поза увагою поданих стороною відповідача доказів та заперечень, проти позову, тому просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Також, скаржниця зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ЖК України до вимог про виселення, оскільки вважає спір між сторонами виник на підставі порушення питання про право на житло, а задовольнивши вимоги про виселення відповідачів без надання іншого приміщення суд не дослідив питання пропорційності втручання у їх право на житло, та виселив останніх з житла із порушенням вимог ст. 109 ЖК України.

Також скаржниця зазначає, що позивачка фактично проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 , отже захищає не своє житлове право, а виключно право цивільне на володіння таким майном.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 , заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги вказує, що виселення відповідачів із належної їй на праві власності частини житлового будинку не позбавить їх житла, оскільки вони займають також і виділені ОСОБА_1 в натурі 40/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_5 заперечували проти доводів та вимог скаржниці, вказуючи про законність та обґрунтованість рішення суду.

У судове засідання відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.,

Апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч. 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріали справи не містять документів на підтвердження представництва ОСОБА_1 в суді інтересів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду щодо задоволення вимог ОСОБА_2 лише відносно відповідачки ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вказаним вимогам, з огляду на таке.

Ухвалюючи у справі рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, зокрема, відповідачка ОСОБА_1 проживає у 60/100 частинах житлового будинку, АДРЕСА_1 , належних на праві власності позивачці, без законних на те підстав, оскільки вселення відбулось без відповідного дозволу власниці ОСОБА_2 , чим створює останній перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй майном. При цьому у ОСОБА_1 за час його життя не виникало будь яких прав на вселення, користування чи розпорядження належною позивачці частиною вказаного житлового будинку.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, зважаючи на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2015р. (справа №523/13631/14-ц) є власником 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з виділеної, як самостійної одиниці, частини житлового будинку під літ. «А-1ж», з прибудовою літ. «а»: частини веранди І, площею 6,5 кв.м. від загальної площі веранди І, ІІ ванна площею 6,2 кв.м., 1-1 коридор, площею 5,2 кв.м., №1-4 житлова кімната, площею 22,3 кв.м., 1-5 житлова кімната, площею 6,4 кв.м., частина вимощення І, частина огородження №1-3,4 огородження, сараю літ. «Г», гаражу літ. «З».

Вказаним рішення суду, інші 40/100 частин житлового будинку були виділені в натурі у власність ОСОБА_6 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.11.2016 року, по справі №523/12845/16, яке набрало законної сили 24.01.2017 року, ОСОБА_2 вселено у виділену їй в натурі частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.12.2017 року, у справі №523/14566/17, яке набрало законної сили 25.09.2018 року, зобов`язано ОСОБА_6 не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні виділеними їй в натурі 60/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , виселено ОСОБА_1 зі спірної частини житлового будинку.

Вказаним судовим рішенням про усунення ОСОБА_2 перешкод та виселення з 60/100 частини житлового будинку встановлено самоправне заняття ОСОБА_1 належній на праві власності ОСОБА_2 частини житлового будинку,№73.

Вказані судові рішення не виконані.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , з 1972 року, діти померлого: ОСОБА_1 з 1987 року, ОСОБА_4 з 1998 року.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

"Житло" має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення "житлом", яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, N 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Щодо дотримання першого критерію відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме чи є втручання законним, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення, зокрема ОСОБА_1 , апеляційний суд зауважує, що виселення особи у даному випадку переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції - захист інтересів та прав інших осіб, а саме гарантованих ст. 8 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу, ст. 41 Конституції України прав ОСОБА_2 , як власниці виділеної в натурі в самостійну одиницю 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , чий приватний інтерес порушується безпідставним проживанням відповідачки у належній позивачці частині будинку.

Оцінюючи пропорційність виселення ОСОБА_1 переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, вважає, що припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що остання, право користування цим жилим приміщенням ніколи не набувала, вселившись у таке поза волею його власниці позивачки ОСОБА_2

Дійсно, за життя батько, скаржниці правомірно вселився у виділену йому в натурі 40/100 частин житлового будинок АДРЕСА_1 , а отже, згідно ст. 383 ЦК України право користування такими набули і вселені у такі, за його згодою, і члени його сім`ї, зокрема відповідачка ОСОБА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу скаржниці, що у матеріалах цієї справи містяться докази щодо законності зайняття ОСОБА_1 виключно належних йому на праві власності 40/100 частин житлового будинок АДРЕСА_1 .

Тож, зайняття та користування ОСОБА_1 належними позивачці 60/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 відбулось самоправно, що також встановлено судовим рішенням у справі №№523/14566/17.

Разом із тим, проживання скаржниці у вказаному житловому приміщенні, що належить позивачці порушує, у контексті статті 8 Конвенції, права ОСОБА_2 , як власниці, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, у цій справі, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси скаржниці, яка права на користування 60/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 , не набувала.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі, зокрема, відповідачка ОСОБА_1 судом виселена з приміщень, які є єдиним житлом, з огляду на те, що як вірно зазначено судом цим не буде порушено справедливого балансу між інтересами осіб, учасників справи та суспільства в цілому.

Водночас колегія суддів зауважує, що як встановлено судом, житловий будинок АДРЕСА_1 вказаним вище судовим рішенням поділено в натурі на дві частини, у цій справі питання стосовно виселення, зокрема відповідачки ОСОБА_1 з виділеної ОСОБА_1 в натурі 40/100 частин цього житлового будинку АДРЕСА_1 , не вирішувалось, тому виселення з належного позивачці нерухомого майна не порушує прав, гарантованого статтею 8 Конвенції, скаржниці на житло.

Ураховуючи викладене, колегія суддів відхиляє, як безпідставні посилання скаржниці на необхідність одночасного вирішення судом питання про надання іншого житлового приміщення.

Крім того, колегія суддів зауважує, що кровна спорідненість позивачки із скаржницею, про що зазначає остання в якості доводів апеляційної скарги, сама по собі не наділяє правом на користування належним позивачці нерухомим майно.

Підсумовуючи наведене вище та ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2), колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , з вказаних вище підстав.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є запереченнями проти позовну, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова