Справа № 539/3351/24
Провадження № 2/539/1145/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року Лубенський міськрайонний суд Полтавської області

у складі: головуючого судді - Бєссонової Т.Д.,

за участю секретаря- Джадан І.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Момот К.Є.

розглянувши у порядку загального позовного провадження в місті Лубни цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.02.2023 року в АДРЕСА_1 , потяг скоїв наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер.

За вищевказаним фактом ДТП уповноваженими органами було внесено відомості до ЄРДР №0000159 та розпочато досудове розслідування.

Внаслідок смерті ОСОБА_4 їй було спричинено моральну шкоду,

Вказує, що загиблий був молодого віку, загинув у неповних 30 років, що додатково завдає матері моральних страждань, оскільки попереду в нього було все життя. Загиблий не встиг за життя завести свою сім`ю, тому в його сім`ї була лише мати і батько, що свідчить про стійкість життєвих зв`язків та близькість між нею і її сином. Також вона позбавлена можливості спостерігати як в загиблого могли з`явитись свої діти та внуки. Вона втратила єдиного сина, що для матері є найгіршою події в житті. Вона відчуває сум, біль та страждання. Її сталий життєвий устрій непоправно змінено з незалежних від неї обставин. До смерті сина в неї було звичне життя, в якому син займав важливе місце. Вона втратила можливість тривалого життєвого зв`язку з своєю дитиною, який відновлений бути не може. Вона проживала з загиблим однією сім`єю, вони були пов`язані спільним побутом та проживанням, крім безпосередньо кровного споріднення та зв`язку. Внаслідок смерті сина вона назавжди позбавлена можливості отримувати від сина підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з її сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Вона мала правомірні сподівання отримувати від свого сина допомогу в майбутньому, оскільки з часом в людини природно зменшуються можливості самостійно піклуватись про себе, а діти згідно ст. 202 СК України зобов`язані утримувати своїх батьків. З часом їй доведеться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Вона до кінця життя буде відчувати біль, сум та страждання. Емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть сина стала різкою психотравматичною подією. Особливу увагу заслуговує те, що страждання позивачів, пов`язані зі смертю сина, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що його втрата є непоправною подією.

Розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди вона оцінює у грошовому еквіваленті 300000,00 грн. Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати.

Позивач просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на її користь 300000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з`явилась, її представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити, обґрунтовуючи їх обставинами викладеними в позові.

05.09.2024 року на адресу суду від представника відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» Момот К.Є. надійшов відзив на позов, згідно якого із заявленими позовними вимогами не погоджується, вважає вимоги позивача необґрунтованими та заперечує проти їх задоволення. Позивачем висновок судово - медичної експертизи, проведений в рамках кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за фактом смерті ОСОБА_4 , не наданий. Не проведена така експертиза і в порядку цивільного судочинства. Лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_4 не є висновком судово-медичної експертизи в розумінні вимог діючого законодавства і не є достатнім доказом для встановлення причин та обставин смерті потерпілого, у тому числі від об`єктів залізничного транспорту, володільцем якого є саме АТ «Укрзалізниця». З доданих до позовної заяви документів вбачається, що судова-медична експертиза в стані виконання, відповідно причини та обставини смерті потерпілого, що зазначені в позовній заяві є не аргументованими, не мають підтверджуючих належних доказів, а позовні вимоги ОСОБА_3 мають передчасний характер. Позовна заява та додані до неї матеріали не містять інформації та доказів, яким саме потягом здійснено наїзд на потерпілого, під керуванням кого, коли і за яких обставин. Відповідно підстави для застосування ст.ст. 1167, 1187, 1172 ЦК України у даній справі відсутні. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається факт заподіяння смерті потерпілого саме внаслідок зіткнення з поїздом. Вказує, що в матеріалах даної справи також відсутня постанова про закриття кримінального провадження №0000159, відповідно встановити наявність або відсутність умислу потерпілого, непереборної сили та інших фактичних обставин, які обов`язково мають враховуються судами при винесенні рішення, наразі не має можливості. По факту загибелі ОСОБА_4 . залізницею проведене службове розслідування, яким встановлено, що 13.02.2023 о 02 год. 00 хв. маневровий локомотив серії ЧМЕЗ № 3183 під управлінням машиніста ОСОБА_5 та помічника машиніста ОСОБА_6 при слідуванні маневровим порядком по II колії на 176 км ПК 9 станції Лубни, в непарній горловині, по II колії біля стрілочного переводу № 5, виявили смертельно травмовану сторонню особу ОСОБА_4 , про що було повідомлено ДСП Лубни ОСОБА_7 , яка в свою чергу, о 02 год 08 хв. повідомила диспетчера швидкої медичної допомоги. Прибувши на місці події швидка медична допомога констатувала смерть потерпілого. Вини працівників залізниці не вбачається. При розслідування не вдалось з`ясувати, яким саме рухомим складом було смертельно травмовано особу. Комісійним оглядом тепловозу ЧМЕ-3 № 3183 встановлено, що після випадку виявлення машиністом ОСОБА_5 травмованої особи в добу 13.02.2023: на колієочиснику, лобовій та бокових частинах локомотива пошкоджень, вм`ятин, фрагментів тканини одягу та слідів крові не виявлено; буферні ліхтарі та підкузовне освітлення в справному стані; прожектори з обох видів тепловоза працюють справно; сигналізація місцезнаходження машиніста в справному стані; система подачі звукових сигналів працює справно, автогальма знаходяться в справному стані. Розслідуванням даного випадку встановлено, що тепловоз ЧМЕЗ № 3183 під час маневрових пересувань по станції Лубни був позначений згідно вимог п. 10.9 Інструкції з сигналізації на залізницях України» № ЦШ-0001 - по одному прозоро-білому вогню попереду і позаду на буферних брусах з боку основного управління локомотивом. Екстреного гальмування машиністом ОСОБА_5 не застосовувалось, так як машиніст ОСОБА_5 просто виявив труп сторонньої особи, ніякого контакту будь-якою частиною рухомого складу з будь-якою частиною тіла потерпілої особи не було. Зазначає, що позивачем не надано доказів того, що залізничний транспорт який, як він стверджує, смертельно травмував ОСОБА_4 належить саме відповідачу, а не іншому суб`єкту господарювання. Вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими та беззаперечними доказами, що відповідач АТ «Українська залізниця» як володілець джерела підвищеної небезпеки повинен відшкодувати їй моральну шкоду в порядку ст. ст. 1167, 1187, 1172 ЦК України, спричинену смертю потерпілого. Позивачем не доведено чим підтверджується факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань, не зазначено, якими доказами це підтверджується. Взагалі відсутні міркування та розрахунки за якими було позивачем визначено розмір моральної шкоди. Чинним законодавством України не передбачена презумпція наявності моральної шкоди оскільки позивач має доводити обґрунтованість заявлених позовних вимог. Крім цього, метою законодавства в сфері цивільного процесу є забезпечення справедливого вирішення справи судом. Адже право на компенсацію моральної шкоди виникає не автоматично при вчиненні заподіювачем шкоди будь-яких неправомірних діянь, а за умови доведення потерпілим, в чому саме полягають моральні страждання і які втрати немайнового характеру вони спричинили. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди позивачем не зазначено, в чому полягає ця шкода і якими доказами це підтверджується. Також зазначено, що розмір пред`явленої моральної шкоди є розумним та справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації життя позивача після тяжкої втрати. У такому підході до обґрунтування позовних вимог вбачається підміна понять, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється позивачем через потребу в матеріальному забезпеченні, що не є предметом даного судового розгляду.

Представник відповідача Момот К.Є. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та просила суд ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову. Пояснила, що позивачем не доведено факт наїзду (зіткнення) рухомого складу залізничного транспорту на її сина. Постановою про закриття кримінального провадження також не встановлено такого факту та вини відповідача. Залізничні лінії, де було виявлено труп ОСОБА_4 можуть використовуватися залізничним транспортом інших суб`єктів господарювання.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 28.07.1994 року. (а.с. 10)

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №44 від 14.02.2023 року, смерть ОСОБА_4 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною смерті зазначено - пішохід травмований при зіткненні з потягом. (а.с. 8)

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 14.02.2023 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с. 9)

Згідно акту службового розслідування аварії від 22.02.2023 року встановлено, що вини працівників виробничого підрозділу «Локомотивного депо Гребінка» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та станції Лубни виробничого підрозділу «Полтавська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» не вбачається. При розслідуванні не вдалося з`ясувати, яким саме рухомим складом було смертельно травмовано особу. Стан та утримання залізничної колії та рухомого складу відповідає встановленим вимогам. Смертельно травмований ОСОБА_4 , 1994 року народження порушив вимоги п. 2.2, 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом МТУ від 19.02.1998 №54, зареєстрованих МЮУ 24.03.1998 №193/2633 (зі змінами затвердженими наказом МТЗУ від 22.11.2007 №1059, зареєстрованими МЮУ 18.12.2007 №1378/14645). (а.с. 53-54)

Відповідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000159 від 13.02.2023 р. внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, а саме в період часу з 01 год. по 02 год. 13.02.2023 року не встановлений потяг рухаючись по залізничній колії в напрямку м. Полтава на ділянці 176 км. 9-10 пікет, між 3 та 5 стрілкою залізничної станції «Лубни», що в м. Лубни, Полтавської області, допустив наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер на місці, учасники події та обставини події встановлюються.

Згідно висновку експерту №43 від 14.02.2023 року встановлено, що при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_4 , виявлені тілесні ушкодження, які носять характер при життєвості, утворились від дії тупого (тупих) предмету (предметів) або при ударі об такі, можливо при залізничній травмі і відносно до живої особи мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку призвели до смерті потерпілого. При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт в концентрації в крові - 4,2 проміле, що відповідно до живої особи відповідає важкому ступеню алкогольного сп`яніння.

На підставі постанови про закриття кримінального провадження СВ Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області від 29.06.2024 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000159 від 13.02.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди потерпілому органом досудового розслідування не встановлено.

Вищевказана постанова про закриття кримінального провадження від 29.06.2024 ніким не оскаржувалась, тобто її фактичні обставини учасниками справи не оспорювалися.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - матеріальна і моральна.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди. (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Ст. 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до вимог ч.ч. 2 та 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2020 року в справі №455/1076/16-ц (провадження №61/48155св18).

Крім того, при вирішенні питання про відшкодування шкоди за ст. 1187 ЦПК України треба встановити, що шкода завдана саме джерелом підвищеної небезпеки, а також встановити особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, треба також встановити, чи не була завдана шкода внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно п. 2.2, 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку. Пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ч. 3 ст. 13 ЦПК України)

Суд вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими та беззаперечними доказами, що відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», як володілець джерела підвищеної небезпеки, повинен відшкодувати йому моральну шкоду в порядку ст.ст. 1167, 1187, 1172 ЦК України, спричинену смертю сина ОСОБА_4 ..

Згідно вимог ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язанні забезпечити проведення експертизи щодо встановлення причин смерті, встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень тощо.

Разом з тим, у висновку експерта №43 зазначено, що тілесні ушкодження потерпілого ОСОБА_4 утворились від дії тупого (тупих) предмету (предметів) або при ударі об такі, можливо при залізничній травмі, що є припущенням, і не є достатнім доказом для встановлення причин та обставин смерті ОСОБА_4 , у тому числі від залізничного транспорту, володільцем якого є відповідач.

Позивачем не доведено за яких обставин загинув її син, яким саме потягом здійснено наїзд на потерпілого, в який час відбулась подія, виключено чи ні настання події внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Матеріали справи не містять доказів, яким потягом здійснено наїзд на потерпілого ОСОБА_4 , під керуванням кого, коли і за яких обставин.

Недоведеність обставин, на наявність яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд у справі № 303/4566/20 (постанова від 07 грудня 2022 року).

Отже, ураховуючи вищенаведене і те, що позивач та її представник не довели належними і допустимими доказами того, що завдану смертю її сина ОСОБА_4 шкоду було заподіяно джерелом підвищеної небезпеки, власником чи володільцем якого є саме відповідач, не встановлено джерела підвищеної небезпеки - заподіювача шкоди, як і відсутній причинний зв`язок між діяльністю джерела підвищеної небезпеки та завданою шкодою, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, отже в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 , місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», місце знаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, код ЄДРПОУ - 40075815.

Дата складання повного рішення суду 07.11.2024 року.

Суддя Т.Д. Бєссонова