ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 листопада 2024 року

м. Харків

справа № 615/2321/23

провадження № 22ц/818/3298/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа: Орган опіки та піклування Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Власенка Вадима Івановича на рішення Валківського районного суду Харківської області від 01 липня 2024 року, постановлене під головуванням судді Левченка А.М., -

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Валківської міської ради Богодухівського району Харківської області про поділ майна подружжя.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 01 липня 2024 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , без її реального поділу. Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , без її реального поділу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3283 грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оцінку вартості майна у розмірі 2000,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Власенко Вадим Іванович просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, суд першої інстанції не дослідив і не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вказує, що після розірвання шлюбу у 2018 року позивач зверталась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, тобто з того моменту вже почала обчислюватись позовна давність.

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Власенка Вадима Івановича, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира сторонами була придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі, є спільним майном подружжя, а отже наявні підстави для поділу спірної квартири подружжя у рівних частках між ними.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16.09.2006 року був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Валківського районного суду Харківської області від 25.01.2018 року. (а.с.25)

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Валківському та Коломацькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 23.02.2018 року, актовий запис 83. (а.с.5)

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.03.2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , останній придбав квартиру АДРЕСА_1 , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 11091253 від 12.03.2012 року та довідкою №02-08/744 виданою КП «Валківське бюро технічної інвентаризації» від 28.12.2023 року. (а.с.6, 8, 26)

Крім того, в пункті 14 договору купівлі-продажу квартири від 12.03.2012 року вказано, що цей договір укладається за згодою дружини покупця, про що свідчить її заява, підпис на якій засвідчений 12.03.2012 року приватним нотаріусом Валківського районного нотаріального округу Дем`яненко В.О. за реєстровим № 216.

Як на підставу позовних вимог про розподіл майна подружжя, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя та підлягає поділу, оскільки була придбана сторонами під час шлюбу. В 2012 році, коли вони придбали у власність квартиру, вони проживали разом з батьками позивача в АДРЕСА_2 , а в придбаній квартирі робили ремонт - змінили вікна, опалення. В 2017 році переїхали до нової квартири. Але в січні 2018 року їх шлюб був розірваний, та позивач з дитиною повернулася до батьків. Від сумісної квартири у неї були ключі, але вона туди не ходила по особистим причинам. Незабаром відповідач привів туди жінку та в 2023 році позивачу стало відомо, що нова жінка чоловіка і їх спільна дитина там зареєстровані без її згоди. Це трапилося всупереч їх домовленості про те, що питання по квартирі будуть вирішуватися ними спільно, з урахуванням інтересів обох та їх дитини. Відповідач фактично порушив її право власності і право на житло. Невизнання її права на спільне майно підтверджується і ігноруванням її листа до відповідача з пропозицією - його розподілу в позасудовому порядку, а також - реєстрацію в їх спільній квартирі - зовсім сторонніх для неї людей без її відома та згоди.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки є такою, що набута ними під час зареєстрованого шлюбу.

Згідно даних Державного реєстру речових прав не нерухоме майно (довідка 367392574 від 26.02.2024 року) стосовно квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якої право власності на вказане домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_2 13.03.2012 року.

Згідно звіту про оцінку майна, який містяться в матеріалах справи, вартість зазначеної вище квартири складає 656 500,00 грн.

Висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводів по спростуванню вищезазначеного висновку апеляційна скарга не містить.

Як на підставу позовних вимог позивач зазначала, що в їх спільній квартирі зареєстровані та проживають сторонні особи, що позбавляє її можливості користуватися спільною власністю, що підтверджується довідкою Валківської Міської ради Богодухівського району Харківської області № 04-37/2396 від 28.05.2024 року, з якої вбачається що за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 01.11.2018 року по справі № 615/528/18, яке набрало законної сили 11.12.2018 року, у задоволені позову ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Валківської районної державної адміністрації Харківської області про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою відмовлено.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем було подано копію листа-пропозиції від 26.10.2023 року, в якій вона звертається до відповідача та зазначає, що їй стало відомо про те, що в їх спільному будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 почали проживати сторонні люди та користуватися спільно придбаним на весільні кошти автомобілем. Пропонує у позасудовому порядку вирішити питання поділу будинку та поділу автомобіля. На підтвердження направлення пропозицію позивачем надано корінець про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 (а.с.12,13)

В суді першої інстанції позивач пояснила, що приводом для поділу майна став саме факт реєстрації місця проживання сторонніх для неї осіб за адресою: АДРЕСА_3 , що створює їй перешкоди у володінні спільно нажитим майном.

Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи апелянта про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки після розірвання шлюбу у 2018 року позивач вже зверталась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення і з того моменту почала обчислюватись позовна давність колегією суддів не приймається до уваги.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В пункті 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби(COVID-19)»540-IX від 30 березня 2020 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення "Цивільного кодексу України доповнено, зокрема п.12такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року.

Оскільки шлюб між сторонами розірвано у січні 2018 року, саме з цього часу слід вважати права позивачки порушеними.

З урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби(COVID-19)»540-IX від 30 березня 2020 року строк позовної давності станом на час звернення до суду не сплив.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що, спірна квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу в рівних частках кожному із подружжя.

Висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Власенка Вадима Івановича - залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 01 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 05.11.2024