ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/543/23 Номер провадження 22-ц/814/387/24Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 квітня 2023 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

УСТАНОВИВ:

коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом, прохаючи стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 39614,79 грн. та розподілити судові витрати згідно із законом.

Вказували, що 22 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 220122-001. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 19 500,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та зробити оплату за користування кредитом на умовах, що передбачені договором. Строк дії договору 730 днів. Крім щомісячних процентів, стягується одноразова комісія за видачу кредиту від початкової суми кредиту у розмірі 7,5% (1 462,00 грн).

На банківський рахунок позичальника було перераховано кошти у розмірі 18 037,50 грн із урахуванням стягнутої одноразової комісії за видачу кредиту. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надав відповідачу кредитні кошти у передбаченому в договорі розмірі, що підтверджується квитанцією на перерахування кредитних коштів відповідачу. Однак відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала та станом на 10.11.2022 утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 39 614,79 грн, з яких: 1 500,90 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 18 229,10 грн - прострочена заборгованість за процентами, 17 829,04 грн - строкова заборгованість за сумою кредиту; 2 055,75 грн - строкова заборгованість за процентами. З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу реєстрації відповідача досудову вимогу, однак відправлення повернулося на адресу відправника.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 квітня 2023 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» заборгованість за кредитним договором № 220122-001 від 22.01.2022 за період з 22.01.2022 по 10.11.2022 у загальному розмірі 39 614,79 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» понесені витрати на сплату судового збору в сумі 2 684,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн, а всього 9 684,00 грн.

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 прохала рішення місцевого суду скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказувала на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що справа не могла бути розглянута в порядку спрощеного провадження, та що вона звернулася до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору у справі № 531/1246/22.

Вказала, що місцевий суд не надав оцінки умовам договору, які є несправедливими у відповідності з вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», та невірно вирішив питання про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу (названа поясненнями) позивач прохав рішення місцевого суду залишити без змін.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначеніх відповідно до них правовідносини; доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що 22.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 220122-001 (далі по тексту договір), за умовами якого ТОВ «Кредитсервіс» надало відповідачу фінансовий кредит в сумі 19 500 грн на умовах строковості, зворотності та платності. (далі Договір) (а.с. 9-11)

Строк дії Договору становить 730 днів.

Відповідно до п. 2 Договору визначено порядок погашення кредиту та процентів.

Згідно з умовами Договору визначено одноразову комісію за видачу кредиту від початкової суми кредиту (утримується при перерахуванні суми кредиту) 7,5% (1 462,50 грн); плату за користування кредитом в середньому за місяць від початкової суми кредиту 8,5% (1 657,50 грн); орієнтовну реальну річну процентну ставку 333,99% річних; суму щомісячного платежу 2 470,00 грн; орієнтовну загальну вартість кредиту - 59 280,00 грн.

Цього ж дня відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту на умовах кредитного продукту «24 місяці ReCredit», в якому вказані умови кредитування: сума кредиту 19 500,00 грн, строк кредитування - 24 місяці, процентна ставка 155.50 % річних (140.79% при дотриманні акційних умов), спосіб надання кредиту безготівковий, загальні витрати, орієнтовна загальна вартість кредиту, реальна річна процентна ставка та ін. Своїм підписом (електронним підписом одноразовим ідентифікатором U83178) відповідач підтвердив, що він отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надав відповідачу кредитні кошти у передбаченому в договорі розмірі, що підтверджується квитанцією на перерахування кредитних коштів відповідачу № операції 132846913 від 22.01.2022. (а.с. 27)

З метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено на адресу реєстрації відповідача досудову вимогу, однак відправлення повернулося на адресу відправника.

Як встановлено з виписки з особового рахунку за кредитним договором № 220122-001 від 22.01.2019, заборгованість ОСОБА_1 станом на 10.11.2022 не погашена, залишок заборгованості складає 39 614,79 грн, з якої: 1 500,90 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 18 229,10 грн - прострочена заборгованість за процентами, 17 829,04 грн - строкова заборгованість за сумою кредиту; 2 055,75 грн - строкова заборгованість за процентами.

Сума заборгованості також визначена наданим позивачем розрахунком (а.с. 28), відповідно до зведеної таблиці, у якому загальна сума заборгованості складає 39 614,79 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту 19 329,94 грн та заборгованості по нарахованим відсоткам за користування кредитом 20 284,85 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд зазначив, що позивачем доведено право вимоги до відповідача за кредитним договором № 220122-001 від 22.01.2022. Оскільки відповідачем було підписано кредитний договір та ознайомлено з його істотними умовами, але прострочено виконання грошового зобов`язання в строки, передбачені умовами договору, доказів погашення заборгованості за укладеним договором в повному обсязі відповідачем суду не надано, місцевий суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором № 220122-001 від 22.01.2022, враховуючи те, що відповідач отримала від позивача грошові кошти (кредит) на умовах визначених договором, які в добровільному порядку не повернула та не надала суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх заперечень, щодо позову.

Здійснюючи розподіл судових витрат у справі, місцевий суд установив, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 684,00 грн, що підтверджено платіжною інструкцією №1333 від 19.01.2023 (а.с. 8). Крім того, у матеріалах справи наявний Договір № 25.01/2023 від 25.01.2023 про надання допомоги (а.с. 29-31), а також Акт №5 приймання-передачі надання правової допомоги за Договором про надання правової допомоги №25-01/2023 від 25.01.2023, де вказано вартість наданих послуг, що пов`язані з розглядом даної справи, у сумі 7 000,00 грн.

З урахуванням зазначеного та положення ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2 684,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, кредитор має право на одержання від позичальника відсотків нарахованих на суму боргу до дня його повернення. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про несправедливість умов Договору та введення споживача в оману

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилалась скаржник в апеляційній скарзі, визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Частиною 3 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції на час укладення кредитного договору (січень 2022 року), визначено, що обчислення реальної річної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі.

Якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки або інших платежів за послуги кредитодавця, включених до загальних витрат за споживчим кредитом при обчисленні реальної річної процентної ставки, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення, реальна річна процентна ставка обчислюється на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

На виконання вимог пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Частиною 5 статті 8 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на день розгляду справи апеляційним судом), визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, 22.01.2022 між сторонами було укладено споживчий договір, в умовах якого сторони визначили розмір одноразової комісії при видачі кредиту - 7,5 %, та розмір відсоткової ставки за кредитом - 8,5 % в місяць; визначено орієнтовну реальну річну процентну ставку - 333,99 %. (а.с. 9)

З розрахунку заборгованості вбачається, що розрахунок заборгованості проведений у відповідності з умовами укладеного Договору, зокрема, заборгованість за тілом кредиту складає 19 329,94 грн, за відсотками 20 284,85 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині, що умови Договору щодо визначення розміру відсоткової ставки є несправедливими чи наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача є безпідставними.

Нарахований розмір відсотків згідно з умовами Договору не можна вважати непропорційно великою сумою компенсації, також визначений сторонами розмір відсоткової ставки (8,5 % на місяць) не становить істотний дисбаланс на шкоду прав споживача.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як встановлено судом вище, споживачу було надано повну інформацію про умови кредитування. Отримання кредиту було її свідомим добровільним вибором.

Таким чином, доводи скаржниці щодо наявності в діях позивача нечесної підприємницької практики є необґрунтованими.

Законом не заборонено отримання дружиною без згоди чоловіка споживчого кредиту. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Як вбачається з матеріалів справи, до суду із вказаним позовом позивач звернувся 27.02.2023 (позовна заява здана на пошту).

Ухвалою суду першої інстанції від 07.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін. (а.с. 59)

Станом на час відкриття провадження у справі п. 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України було передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, а п. 1 ч. 6 вказаної статті (не був визнаний неконституційним) відносив, зокрема до малознчних справ справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За ціною позову (39 614,79 грн) вказана справа відносилась до малозначних.

Частиною 5 статті 279 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Таким чином, призначення справи судом першої інстанції до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження не суперечило нормам процесуального права.

Разом із тим, згідно із ч. ч. 4-5 статті 277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що 30.03.2023 до суду надійшов відзив відповідачки на позовну заяву, в якому остання не порушувала перед судом першої інстанції питання про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. (а.с. 63-69)

25 квітня 2023 року у справі було ухвалено судове рішення.

В апеляційній скарзі відповідач зазначала про те, що вона у липні 2022 року зверталася до суду з вимогами про визнання кредитного договору недійсним, справа № 531/1246/22. Ухвалою суду від 27.03.2023 позовна заява була залишена без розгляду.

Апеляційний суд зазначає, що наявність в провадженні суду справи №531/1246/22 не було перешкодою для суду призначити справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Обставин, визначених ч. 4 та 5 ст. 274, ст. ст. 277, 279 ЦПК України судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення місцевим судом порядку розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як зазначено вище, у відзиві на позовну заяву відповідач не заявляла клопотань про неспівмірність витрат позивача на правову допомогу у справі, хоча про такі витрати було заявлено в позовній заяві, до якої було долучено докази на їх підтвердження.

З матеріалів справи слідує, що позивачем належними доказами підтверджено факт понесення витрат на правничу допомогу у справі, саме надано: Договір про надання правової допомоги від 25.01.2023 № 25-01/2023 та додатки № 1, № 2 до нього, яким визначено винагороду у сумі 7 000 грн за підготовку позовної заяви; акт № 5 приймання-передачі наданої правової допомоги (як додаток № 4 до Договору) на суму 7 000 грн. (а.с. 29-34)

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно здійснив розподіл витрат у справі, сума витрат позивача на правничу допомогу у справі у розмірі 7 000 грн є обґрунтованою, а підстави для її зменшення судом першої інстанції за критеріями співмірності відсутні, у зв`язку із тим, що відповідач не заявляла такого клопотання.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 25 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2024 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко