Провадження № 2-о/638/210/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2024 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Штих Т. В.,

за участю секретаря судових засідань Василенко А. А.,

розглянувши матеріали цивільної справи за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Шеліпової Юлії Анатоліївни, заінтересовані особи Головне управління Державної Міграційної служби у Харківській області про встановлення факту що має юридичне значення,

встановив:

Заявник, ОСОБА_1 , звернувся до суду через адвоката Шеліпову Юлію Анатоліївну до Дзержинського районного суду м. Харкова щодо встановлення факту, що має юридичне значення, а саме - факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 13 листопада 1991.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 вказує, що він народився в м. Орджонікідзе, Північно-Осетинська АРСР. Після досягнення 2-річного віку він разом із батьками та сестрою переїхали до м. Слов`янськ, Донецька область, де почали проживати в будинку за адресою АДРЕСА_1 , проте домова книга на будинок не зберіглась, тому неможливо підтвердити вказаний факт. З 1 по 8 клас заявник навчався у місцевій школі міста Слов`янськ, проте свідоцтво про закінчення школи не отримав, неофіційно працював на підробітках. Неодноразово засуджений вироками судів за вчинені злочини до покарань у вигляді позбавлення волі. Працював на Арматурно-ізоляторному заводі, проте трудова книжка не збереглась. Одружений з 1980 року з ОСОБА_2 (до 1982 року).

25.04.1980 р. ОСОБА_1 документовано паспортом громадянина колишнього СРСР (у зв`язку із втратою попереднього паспорта) серії НОМЕР_1 .

20.09.1991 Краматорським МВ УМВС України в Донецькій області стосовно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочинів.

18.11.1991 Краматорським міським судом Донецької області заявника було засуджено до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Вирок набрав законної сили 26.11.1991 року, після чого ОСОБА_1 18.12.1991 прибув до Жданівської виправної колонії Донецької області для відбування покарання.

Встановлення факту постійного проживання на території України необхідне заявнику для звернення до органів Державної міграційної служби України з метою встановлення належності до громадянства України та в подальшому оформлення паспорта громадянина України.

В судовому засіданні представник заявника адвокат Шеліпова Ю.А. та заявник підтримали викладені в заяві вимоги, просили їх задовольнити.

Представник Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області у судовому засіданні пояснила, що заявник не має будь-яких документів, що підтверджують факт постійного проживання на території України, єдиний наявний на даний час документ у заявника довідка щодо звільнення з місця позбавлення волі. Враховуючи те, що на момент 13.11.1991 заявник утримувався під вартою на території України, просила розгляд вказаної заяви здійснити на розсуд суду.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника заявника, заявника, представника заінтересованої особи та встановивши зазначені факти та обставини, які дають підстави для задоволення заявлених вимог, вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Орджонікідзе, Північно-Осетинська АРСР.

25.04.1980 р. ОСОБА_1 документовано паспортом громадянина колишнього СРСР (у зв`язку із втратою попереднього паспорта) серії НОМЕР_1 . Вказане підтверджується заявою на видачу паспорта (Форма №1) та листом ГУДМС у Донецькій області № 1401.2.3-5770/14.3-23 від 03.11.2023.

Однак, як було встановлено в судовому засіданні, вказаний паспорт було втрачено заявником.

Як пояснив заявник, він разом із батьками та сестрою переїхали до м. Слов`янськ, Донецька область, де почали проживати в будинку за адресою АДРЕСА_1 , проте домова книга на будинок не зберіглась, тому неможливо підтвердити вказаний факт. З 1 по 8 клас заявник навчався у місцевій школі міста Слов`янськ, проте свідоцтво про закінчення школи не отримав, неофіційно працював на підробітках. Неодноразово засуджений вироками судів за вчинені злочини до покарань у вигляді позбавлення волі. Працював на Арматурно-ізоляторному заводі, проте трудова книжка не зберіглась.

У ч. 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Предметом розгляду у цій справі є встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України за станом на 13.11.1991 року.

Метою встановлення даного факту представник заявника та сам заявник зазначили - встановлення належності до громадянства України та подальшого отримання паспорта громадянина України.

Згідно з пунктом 2 частини першої ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: - особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Тобто особи, котрі зазначені у пункті 2 вказаної статті є громадянами з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України» стосується осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР. Зазначена норма зумовлена положеннями Закону України «Про правонаступництво України» та принципами Європейської конвенції про громадянство (06 листопада 1997 року), одним із яких є уникнення безгромадянства.

Із доданих до заяви матеріалів вбачається, що заявник ОСОБА_1 отримував лише паспорт громадянина колишнього СРСР. Представник зацікавленої особи зазначила, що відомості щодо перебування в громадянстві інших держав у ГУДМС в Харківській області відсутні.

Питання стосовно переліку документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними врегульовано Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27.06.2011 р. (у редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27.06.2006 р.) (далі по тексту Порядок).

Пунктом 9 Порядку № 215 визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі:

осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України;

осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.

Із матеріалів справи вбачається, що заявника вироками судів від 29.11.1977, 09.03.1978, 29.09.1983, 17.11.1983 засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, котрі він відбував на території України.

Суд враховує той факт, що 20.09.1991 Краматорським МВ УМВС України в Донецькій області стосовно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вчинення злочинів.

18.11.1991 Краматорським міським судом Донецької області заявника було засуджено до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Вирок набрав законної сили 26.11.1991 року, після чого ОСОБА_1 18.12.1991 прибув до Жданівської виправної колонії Донецької області для відбування покарання.

Вказане підтверджується листом Департаменту інформатизації МВС України № 758АЗ/16-708-2023 від 10.06.2023, Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України № 375аз/27/01/3-23 від 28.07.2023.

Виходячи з вказаного, суд приходить до висновку про підтвердження факту проживання ОСОБА_1 станом на 13.11.1991 року на території України.

Суд вважає, що вказані докази є належними, достатніми та підтверджують факт проживання заявника на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд вбачає за необхідне заяву задовольнити.

Керуючись ст. 259, 265, 315-316, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 13 листопада 1991 року постійно проживав на території України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03 жовтня 2024 року.

Суддя Т. В. Штих