ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2024 року м. Кропивницький

справа № 404/7467/20

провадження № 22-ц/4809/1049/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобєлєва Алла Михайлівна,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2024 року у складі головуючого судді Павелко І. Л.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

02.12.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, в якому просила скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 жовтня 2015 року, індексний №25269048 про реєстрацію права власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (), та поновити реєстраційний запис про право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що відчуження належного їй майна відбулося незаконно, оскільки їй, товариство повинно було повідомити, що вона є боржником за кредитним договором із зазначенням суми кредитної заборгованості, а також повідомити про необхідність усунути порушення та про те, що товариство має намір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, проте зі сторони ТОВ «ФК «Вектор Плюс» цього зроблено не було.

Вказує, що у TOB «ФК «Вектор Плюс» не має жодних доказів направлення позивачу повідомлення відповідно до вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вважає, що дії приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. є протиправними, а рішення про державну реєстрацію таким, що підлягає скасуванню, оскільки у приватного нотаріуса не було правових підстав для здійснення державної реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор плюс», оскільки будь-яких вимог від ТОВ «ФК «Вектор плюс» позивач не отримував.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2024 рокувідмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс», скориставшись добровільним (позасудовим) врегулюванням зобов`язальних відносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося до нотаріуса як спеціального суб`єкта, що здійснює функції державного реєстратора, який у своїй діяльності керується вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з метою реєстрації свого права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Суд виснував, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було дотримано вимоги законодавства щодо надання вичерпного переліку документів необхідних для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя і державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого зареєстровано право власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Позивач подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового судового рішення, яким скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.10.2015 індексний №25269048 про реєстрацію права власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», поновити реєстраційний запис про право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,за ОСОБА_1 .

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що доступ до правосуддя носив формальний характер на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Суд витребував у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» засвідчені належним чином копії вимог про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки та докази направлення вище зазначених документів на адресу ОСОБА_1 та докази їх вручення.

Вказана вимога суду не була виконана ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», і матеріали справи не містять таких доказів.

Обов`язковою умовою при вирішенні питання щодо реєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів про отримання іпотекодавцем письмової вимоги про необхідність погашення кредитної заборгованості та дотримання строку, визначеного іпотекодавцем.

Близькі за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11- 474апп19), від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 (провадження №14-45цс20), від 26 липня 2023 року у справі №759/5454/19 (провадження №14-81 ис22).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання іпотекодавцем, письмової вимоги (повідомлення) іпотекодержателя щодо погашення заборгованості та попередженням про наслідки її невиконання.

Предметом договору іпотеки від 29.11.2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «ТАС- Комерцбанк» є будинок загальною площею 105,9 кв. м, житловою площею 59,5 кв. м.

Спірне домоволодіння (предмет іпотеки) є місцем постійного проживання ОСОБА_1 (іпотекодавця). Відомостей про наявність іншого житла, яке б належало позивачу на праві власності, відсутні. З урахуванням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які діяли на момент вчинення оспорюваної державної реєстрації права власності на іпотечне нерухоме майно за іпотекодержателем, суд не перевірив наявність встановленої цим законом заборони звертати стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Аналогічні правові висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18-ц, (провадження № 14-45цс20); від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11-474апп19), а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі №524/10011/17 (провадження № 61-5446св19) та багато таких інших.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Вважає, що суд не звернув уваги на те, що АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк», не мало права відступати ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, оскільки, відповідно до законодавства, повторне відступлення прав вимоги за іпотечним договором заборонено та факторингові операції та право вимоги за таким договором можуть стосуватися лише боржників - суб`єктів господарювання, а не споживачів, що отримали кредит на споживчі, особисті потреби.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

ТОВ «ФК «Вектор Плюс»подало відзив на апеляційну скаргу, в якому ставить питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано.

Приватний нотаріус Кобелєва А. М.в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Вітер С. В., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача адвоката Пивоварова В. І., який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

29.11.2007 між АКБ "ТАС - Комерцбанк", правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №030/11.07/71-423К, згідно умов якого відповідач отримала на придбання будинку по АДРЕСА_1 , кредитні кошти у розмірі - 63000 дол. США, із встановленим графіком погашення до 28.11.2032, шляхом внесення обов`язкових, щомісячних платежів в розмірі - 210 дол. США відповідно до встановленого графіку, сплатити банку проценти у розмірі 11,9 % річних, комісійну винагороду та неустойку, а також відшкодувати збитки в разі невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань (а.с.74-77 т.1).

В забезпечення виконання основного зобов`язання за вказаним кредитним договором 29 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» укладено іпотечний договір, предметом якого є майно будинок АДРЕСА_1 (а.с.9-11 т.1).

Згідно п. 11 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково...

При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту договору випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Сторони за взаємною згодою встановили, що зазначений у абзаці другому цього пункту договору тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена у квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням зв`язку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобов`язання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем у іпотекодержателя.

Відповідно до п. 12 договору іпотеки Іпотекодержатель має право обирати порядок звернення на предмет іпотеки: рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріусу, задоволення вимог на підставі ст. 37, ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно п.п. 12.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодаржателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку,встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадкузадоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури,передбаченої у цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя,укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається,що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що виначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності.

Заочним рішенням Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 06 червня 2011 року у справі №2-2875/11 задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої в АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором №030/11.07/71-423К від 29.11.2007 року, укладеного між АКБ «ТАС Комерцбанк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 в розмірі - 665274,26 грн, а також 1700,00 грн судового збору та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.78-79 т.1).

На виконання рішення суду видано виконавчий лист №2-2875/11 (а.с.80 т.1).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15, на підставі якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитним договором, та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 листопада 2007 року.

Відповідно до Договору Факторингу одночасно з відступленням Права Вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма договорами забезпечення.

14 жовтня 2015 року ТОВ «ФК «Вектор плюс» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. із заявою про державну реєстрацію свого права власності на спірний будинок - предмет іпотеки.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. 14.10.2015 внесено відомості про реєстрацію права власності індексний №25269048 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власник: ТОВ «ФК «Вектор Плюс», підстава: договір іпотеки від 29.11.2007 (а.с.8, 81 т.1).

Згідно копії свідоцтва від 04.06.2015, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., 24 лютого 2015 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор плюс передано ОСОБА_1 , яка містила відомості щодо письмової вимоги про усунення порушення за кредитним договором №030/11.07/71-423К від 29 листопада 2007 року, права вимоги за яким відступлені на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор плюс, суму розрахунку відповідної заборгованості та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заява була передана цінним листом із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу через КМА УАППЗ УКРПОШТА (а.с.88 т.1).

Відповідно до копії інформації від 09.11.2020, наданої Міністерством юстиції України, відповідно до рішення №8 від 20.11.2018 Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату (далі - Комісія), на підставі підпункту «е» пункту 2 частини першої статгі 12 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 26.05.2009 за №7377 на ім`я ОСОБА_2 , анульовано. На підставі вищезазначеного рішення Комісії Міністерством юстиції України видано відповідний наказ від 07.02.2019 №366/5 «Про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, виданого ОСОБА_2 ». Згідно з інформацією, наданою Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ), на підставі вищезазначеного наказу Мін`юсту наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 14.02.2019 №116/6 «Про припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М.» нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. припинена з 15.02.2019 (а.с.101 т.1).

Згідно інформації від 15.08.2011, наданої Київським державним нотаріальним архівом, відповідно до Протоколу №81 Засідання експертної комісії Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 20 листопада 2019 року, було погоджено Акт № 1 про вилучення до знищення (документів), не внесених до Національного архівного фонду приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. Серед справ внесених в акт є 141 том «Документи (запити, вимоги, заяви, витяги, інформаційні довідки тощо) щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та надання інформації за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» за період з 05 січня по 30 грудня 2015 року (а.с.131 т.1).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження№ 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Кредитні правовідносини за своєю правової природою є договірними цивільними відносинами; на них повною мірою поширюються вимоги цивільного законодавства, зокрема приписи про неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також принципи свободи договору, свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Зазначені приписи вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (стаття 8), за звичаями ділового обороту (стаття 7); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства тощо (стаття 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 625 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом (частина перша статті 575 ЦК України).

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, зокрема у Законі України "Про іпотеку" ( № 898-IV).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (стаття 12 Закону № 898-IV).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (стаття 33 Закону № 898-IV).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону № 898-IVу разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Наведена правова норма спрямована на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника.

Згідно зі статтею 36 Закону № 898-IVсторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) (у редакції, чинній на момент вчинення оспорюваної реєстраційної дії) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частин другої, четвертої статті 15 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент вчинення оспорюваної реєстраційної дії)перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (у редакції, чинній на момент вчинення оспорюваної реєстраційної дії) державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус).

Згідно пункту 46 вказаного Порядку (868-2013-п) для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Тобто для реалізації позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій іпотекодержателем, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Отже, на нотаріуса як на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 46 Порядку (868-2013-п), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №755/7423/17 (провадження №61-48776св18).

Порядок (868-2013-п) не передбачав, що звіт про оцінку предмета іпотеки входить до переліку документів, необхідних для подання державному реєстратору.

Вимога щодо подання державному реєстратору такого звіту була доповнена лише до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (Порядок № 1127) 26 лютого 2020 року.

Втім, виходячи із принципу lex superior, «у разі суперечності застосовуються норми, що закріплюються в нормативно-правових актах, які мають більш високу юридичну силу», хоч Порядком № 868-2013-п не було передбачено обов`язкового надання оцінки предмета іпотеки, проте така вимога містилася у частині третій статті 37 Закону № 898-IV, що має вищу юридичну силу.

Зокрема, частиною третьою статті 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Отже, іпотекодержатель, станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин, не міг набути у власність предмет іпотеки без визначення вартості такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

Зазначене обґрунтовується, зокрема і тим, що згідно із другим реченням частини третьої статті 37 Закону № 898-IV у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, яка впливає на визначення правомірності державної реєстрації переходу права власності на іпотечне майно при позасудовому врегулюванні.

У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду однозначно сформулювала правові висновки щодо обов`язковості подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина друга статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент звернення з позовом).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц, від 29.05.2018 у справі № 369/238/15-ц, від 13.03.2019 у справі № 520/7281/15-ц.

Відповідно до умов іпотечного договору 29.11.2007 сторони погодили іпотечне застереження, відповідно до якого передбачено право іпотекодержателя при зверненні стягнення на предмет іпотеки отримати на праві власності предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно п. 11 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково...

При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту договору випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Сторони за взаємною згодою встановили, що зазначений у абзаці другому цього пункту договору тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена у квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням зв`язку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобов`язання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем у іпотекодержателя.

Відповідно до п. 12 договору іпотеки Іпотекодержатель має право обирати порядок звернення на предмет іпотеки: рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріусу, задоволення вимог на підставі ст. 37, ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно п.п. 12.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодаржателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку,встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадкузадоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури,передбаченої у цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя,укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що виначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, провадження № 14-740цс19, постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 263/11779/16-ц, провадження № 61-10819св20).

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 жовтня 2015 року, індексний №25269048 про реєстрацію права власності на спірний будинок за ТОВ «ФК «Вектор плюс» суд першої інстанції застосував відповідні норми Закону України «Про іпотеку», зокрема, які регулюють питання задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положення Порядку № 868-2013-п.

У спірних правовідносинах сторони узгодили позасудовий порядок набуття права власності на предмет іпотеки, оскільки іпотечний договір містить іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, у тому числі шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя.

Відповідно до п. 12.3.1 іпотечного договору, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом передачі йому, іпотекодержателю, права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечення основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

ТОВ «ФК «Вектор плюс»вважало, що оскільки заборгованість за кредитним договором не була погашена, тому воно має право звернути стягнення на предмет іпотеки і, як наслідок, звернуло стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, уповноваженою особою ТОВ «ФК «Вектор Плюс» подано державному реєстратору - приватному нотаріусу відповідну заяву про державну реєстрацію права власності.

З метою встановлення законності і обґрунтованості поданої заяви, приватний нотаріус повинен провести аналіз поданих документів у відповідності до вимог чинного законодавства.

У практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття права власності на таке майно за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та водночас елемент позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції вважав встановленими обставини щодо наявності доказів про виконання іпотекодержателем обов`язку, передбаченого статтею 35 Закону України «Про іпотеку», про направлення вимоги про погашення кредитної заборгованості, оскільки відповідачем надано свідоцтво, видане 04 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чукловським Володимиром Анатолійовичем, яким засвідчено факт передачі ним 24 лютого 2015 року заяви ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від 18 лютого 2015 року адресату ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , заява містила письмові вимоги про усунення порушення за Кредитним договором №030/11.07/71-423К від 29 листопада 2007 року, суму розрахунку відповідної заборгованості та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 88 т. 1).

Суд врахував, що вказана заява була передана цінним листом із рекомендованим повіломленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу через КМА УАППЗ «УКРПОШТА», яка зареєстрована в реєстрі за номером 6713, проте не звернув уваги, що доказів її отримання іпотекодавцем (боржником) ОСОБА_1 . ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не надано.

При цьому судом не надано належної оцінки оцінку положенням іпотечного договору іпотеки та наявним у матеріалах цивільної справи і відповідній реєстраційній справі доказам щодо подання іпотекодержателем державному реєстратору квитанції відділення зв`язку про відправлення іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобов`язання з повідомленням про вручення, або інших доказів про дату отриманння такої вимоги, документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Вищенаведеними нормами матеріального права регламентовано, що для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», необхідне направлення боржнику та іпотекодавцю, якщо він відмінний від боржника, письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання. При цьому визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а також порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення.

Висновок суду першої інстанції, що позивачка була належно повідомлена у строк, передбачений ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору, не грнутується на доказах, враховуючи, що відповідачем не надано відповідних доказів щодо отримання іпотекодавцем (боржником) ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушення за Кредитним договором №030/11.07/71-423К від 29 листопада 2007 року, із зазначенням суми розрахунку відповідної заборгованості та попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ненадання іпотекодержателем належного підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19).

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось, що іпотекодержатель не надав доказів виконання вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» і пункту 12.3.1 іпотечного договору щодо визначення вартості предмета іпотеки на момент набуття ним права власності на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності.

Суд апеляційної інстанції при з`ясуванні цієї обставини дослідив копію складеного суб`єктом оціночної діяльності висновку про вартість спірного будинку від 02 квітня 2015 року, який за твердженням відповідача був наданий приватному нотаріусу разом із заявою про державну реєстрацію права власності, і дійшов висновку, що він не є належним та допустимим доказом дотримання виконання вимог закону та договору щодо визначення вартості предмета іпотеки, оскільки шестимісячний термін його дії сплив на момент набуття іпотекодаржателем права власності.

За відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, така реєстрація вважається проведеною з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядкудержавної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Вищевказане у своїй сукупності свідчить про недотримання ТОВ «ФК «Вектор Плюс»та державним реєстратором норм законодавства, що призвело до прийняття останнім незаконного рішення про державну реєстрацію права власності за товариством, яке підлягає скасуванню.

Якщо позивачка (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), вона може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивачка повинна довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивачки.

Апеляційний суд вважає встановленим порушення прав позивачки. Як наслідок, суду необхідно встановити належний та ефективний спосіб захисту прав позивачки з огляду на обставини цієї справи.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Разом із цим судом було встановлено, що спірне нерухоме майно не відчужувалось третім особам. На момент звернення позивачки з позовом та розгляду справи судом першої інстанції право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Судом також було встановлено, що підставою виникнення у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на спірний житловий будинок є іпотечний договір від 29.11.2007. Іпотекодавцем за цим договором є позивачка, а іпотекодержателем - ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Тобто між позивачкою та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» наявні договірні відносини (іпотечний договір від 29.11.2007), які регулюють звернення стягнення на спірне нерухоме майно. ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернув стягнення на спірне нерухоме майно на підставі зазначеного договору.

Обраний позивачкою спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивачки з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже, враховуючи обставини цієї справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту.

Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивачки на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», заявлена нею позовна вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 жовтня 2015 року, індексний №25269048 про реєстрацію права власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» () опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

При цьому суд вважає, що відсутня необхідність у застосуванні додаткових способів захист, зокрема щодо поновлення реєстраційного запису про право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , про яке остання просила у позовній заяві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17 підтримала правовий висновок КЦС ВС щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначивши, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). Скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Щодо заяви про застосування позовної давності

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У додаткових поясненнях, поданих до суду апеляційної інстенції, представник ТОВ «ФК «Вектор Плюс» Пивоваров В. І. зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню,зокрема і з тих підстав, що позивачка пропустила строк позовної давності, враховуючи те, що у своїх заявах до адміністративного суду та до поліції вона повідомляла про обізнаність про реєстрацію права власності на спірний будинок за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» з 2015, 2016, 2017 року, проте звернулась звернулась з цим позовом до суду у грудні 2020 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку.

Апеляційний суд не вирішує заяву ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про застосування позовної давності, оскільки таку заяву сторона відповідача не подавала у суді першої інстанції, хоча названа сторона брала участь у розгляді справи цим судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14 (провадження № 14-59цс18) зазначено, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо таку заяву він не подавав у суді першої інстанції.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги.

У зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суду першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2024 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 жовтня 2015 року, індексний №25269048 про реєстрацію права власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «ФК «Вектор плюс».

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до норм ст. 141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, компенсації підлягає сплачений ОСОБА_1 судовий збір за рахунок відповідачів - по 1681,60 грн з кожного.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 квітня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поновлення запису про право власності задовольнити частково.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 жовтня 2015 року, індексний №25269048 про реєстрацію права власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» ().

У задоволенні позовних вимог в частині поновлення реєстраційного запису про право власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 - відмовити.

В порядку розподілу судових витрат стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на користь ОСОБА_1 - 1681,60 грн сплаченого судового збору.

Стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобєлєвої Алли Михайлівни на користь ОСОБА_1 - 1681,60 грн сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді С. І. Мурашко

О. І. Чельник