ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 листопада 2024 року

м. Харків

справа № 635/6123/24

провадження №22-ц/818/3839/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді Березовської І.В., -

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей .

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2024 року ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для розгляду до суду першої інстанції за підсудністю.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції зробив неправильні висновки щодо обставин справи; ухвалив оскаржувану ухвалу лише через три місяці з дня надходження заяви про видачу судового наказу, а не як зазначено в законі - не пізніше десяти днів з дня надходження заяви до суду. Також зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував до даних правовідносин норми п.8 ч.1 ст.165 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції виходив з того, що заяву подано з порушенням правил підсудності.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно дост.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Приписами ст.165 ЦПК України встановлені підстави для відмови у видачі судового наказу, які є вичерпні.

Відповідно до ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відповідно до ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Системний аналіз змісту ст. 162 ЦПК України надає підстави для висновку, що ця стаття не визначає підсудність (територіальну юрисдикцію) заяв, поданих в порядку наказного провадження, а відсилає до загальних правил, встановлених цим Кодексом, а саме статтями 27 - 30 ЦПК України (загальна, альтернативна та виключна підсудність).

За загальним правилом частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача, зокрема частина перша статті 28 ЦПК України, на яку міститься посилання у заяві про видачу судового наказу, передбачає, що позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

При цьому суд не має права обмежувати вибір позивача (заявника) для розгляду справи у конкретному суді.

Таким чином, заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів можуть бути подані як за зареєстрованим місцем проживання (перебування) відповідача (боржника), так і за зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивача (заявника) за вибором останнього.

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу до Харківського районного суду Харківської області.

Згідно інформації, отриманої судом 04 вересня 2024 року в порядку ч.5 ст.165 ЦПК України з Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області, боржник ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до юрисдикції Дергачівського районного суду Харківської області.

Адресою місця реєстрації стягувача, згідно копії паспорту серії НОМЕР_1 , є АДРЕСА_2 , тобто у межах територіальної юрисдикції Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Разом з тим, заявниця з вказаною заявою звернулась до Харківського районного суду Харківської області.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей подано з порушенням правил підсудності.

Доводи апелянта про невірне посилання судом на норми закону, а саме: п.8 ч.1 ст.165 ЦПК України замість п.9 ч.1 ст.165 ЦПК України не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі суду зазначено, що у видачі судового наказу відмовлено з підстав порушення правил підсудності.

Цивільно-процесуальним законом не передбачено передачу справи за заявою про видачу судового наказу за підсудністю іншому суду. Проте порушення правил підсудності є підставою для відмови у видачи судового наказу.

Ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук