Справа № 522/2092/24
Провадження № 2-з/522/343/24
УХВАЛА

06 листопада 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Навроцької Є.А.,

розглянувши заяву представника ОСОБА_1 -адвоката Осипова Богдана Володимировича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

В проваджені Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

До суду 25.10.2024 року від представника ОСОБА_1 -адвоката Осипова Б.В. надійшла заява про забезпечення позову шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_1 до набрання судового рішення законної сили.

В обґрунтування заяви зазначено, що зміна місця проживання дитини та вивезення її за кордон без можливості батька бачитися із сином може призвести до руйнування нормальних психоемоційних зв?язків між батьком та малолітнім сином. ОСОБА_1 вважає, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком, повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відсторонити дитину від зустрічей з батьком. Отож, необхідність звернення до суду із даною заявою про забезпечення позову шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітнього ОСОБА_3 , без згоди батька - ОСОБА_1 до набрання законної сили судового рішення по даній справі, зумовлена забезпеченням найкращих інтересів сина та рівності прав батька щодо дитини. Незабезпечення позову у вказаний спосіб призведе до порушення вимог щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та інтересів як дитини так і ОСОБА_1 , оскільки невжиття таких заходів може утруднити виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача.

До суду 06.11.2024 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на заяву про забезпечення позову, згідно якого просила відмовити у задоволенні заяви.

В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач пропонує суду, в порядку забезпечення позову, обмежити приватні права і свободи не відповідача, а особи, яка не є стороною судового провадження. Суд може захистити лише існуюче право (у випадку його порушення). Якщо права немає, суд не може його створити. Наведені у заяві доводи не відповідають дійсності, оскільки згідно позовних вимог Позивач просить суд лише визначити місце проживання дитини з батьком, а не заборонити Відповідачці брати іноді дитину до себе. Таким чином, навіть у разі задоволення позову й виконання рішення, ніщо не заважає Відповідачці виїхати з дитиною за кордон в час, коли дитина з нею.

У судове засідання 06.11.2024 року з`явилися ОСОБА_1 та його представник адвокат Осипов Б.В., ОСОБА_2 та її представник адвокат Климчицький К.Б., представник третьої особи ОСОБА_4 .

Представник ОСОБА_1 - адвокат Осипов Б.В. просив задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_1 до набрання судового рішення законної сили, оскільки є висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків від 29.10.2024 року, яке відповідачка відмовляється виконувати в добровільному порядку. Крім того після засідання органу опіки, на якому також був присутній і адвокат, ОСОБА_2 говорила, що вивезе дитину за кордон та ОСОБА_1 її більше не побачить. Мати відповідачки мешкає наразі в Польщі та таким чином є можливість залишити там їх дитину.

ОСОБА_1 підтримав свого адвоката.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Климчицький К.Б. просив у задоволені заяви відмовити, оскільки до суду не надано доказів на які посилається сторона ОСОБА_1

ОСОБА_2 зазначила, що у дитини не має закордонного паспорту, до сих пір вона дитину не вивозила. На сьогоднішній день вона сама бере участь у вихованні дитини, ОСОБА_2 взагалі не цікавиться як дитина, хоча у дитини є проблеми зі здоров`ям, його тяжко назвати батьком. Наразі в Україні воєнний стан та у разу погіршення ситуації це може завадити їй та дитині покинути дану місцевість, до того ж вона намагається змінити місце працевлаштування в м. Київ. Не вважає позивача за первісним позовом батьком.

Дослідивши матеріали справи, подану заяву суд прийшов до наступного висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Позов забезпечується, зокрема, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (пункт 10 частини першої статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Судом встановлено, що предметом двох позовів є встановлення місця проживання дитини, тобто між батьками малолітньої дитини спір виник щодо місця проживання дитини, між батьками існують конфліктні відносини, та у випадку вивезення малолітньої дитини без згоди батька, що на цей час згідно чинного законодавства дозволяється, фактично може виникнути реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а тому обраний вид забезпечення позову є доцільним та співмірним з заявленими вимогами позову,

У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання можливого судового рішення.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 711/4569/23.

Судом також врахована суперечлива поведінка ОСОБА_2 , яка, заперечуючи проти забезпечення позову у визначений судом спосіб та вказуючи, що обмеження права виїзду за межі України малолітньої дитини становить загрозу для життя її дитини.

Разом з тим, ураховуючи ті обставини, що воєнні дії на території України тривають, суд не виключає можливості виникнення певних обставин, пов`язаних з небезпекою для життя та здоров`я дитини, та необхідністю у зв`язку з цим вивезення дитини за межі України. Отже доцільно у період дії на території України воєнного стану обмежити право виїзду малолітньої дитини за межі України саме без належної згоди батька, що залишає можливість у випадку настання загрозливої для життя і здоров`я дитини ситуації виїзду дитини за межі України у безпечне місце.

За змістом ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані піклуватися про життя та здоров`я дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Узагальнюючи наведене, суд зауважує, що з урахуванням встановленого законом обов`язку обох батьків дбати про життя та здоров`я дитини, рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, думка батька, зокрема у питаннях, пов`язаних з безпекою життя та здоров`я дитини, має бути врахована.

У зв`язку з вищевикладеним суд дійшов висновку, що доцільним способом забезпечення позову на час вирішення спору буде обмеження права виїзду за межі України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 4, 10, 89, 149-153, 157, 258-261, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 -адвоката Осипова Богдана Володимировича про забезпечення позову задовольнити.

Забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_1 до набрання судового рішення законної сили.

Ухвала про забезпечення позову набуває законної сили з дня її проголошення (підписання) суддею та підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали. Учасники справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 06.11.2024 року.

Суддя Домусчі Л.В.