Провадження № 22-ц/812/1331/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 жовтня 2024 року м. Миколаїв

справа № 488/4042/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем Травкіною В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 01 травня 2024 року суддею Чернявською Я.А. в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного рішення не зазначена), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про

визнання частки квартири особистою приватною власністю подружжя,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У жовтні 2023 року адвокат Брюханова Т.О., діючи в інтересах ОСОБА_1 подала до Корабельного районного суду м. Миколаєва позов до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю подружжя 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності на цю частку квартири.

Пізніше адвокат Брюханова Т.О. подала заяву про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог, в якій уточнила формулювання позовної вимоги та просила «визнати особистою приватною власністю подружжя 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за ОСОБА_1 ». Іншу вимогу щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , залишила без змін.

На обґрунтування позову зазначила, що з 1987 року по 20.09.2013 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 05.02.2005 року була придбана спірна квартира. 20.09.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначала, що не зважаючи на те, що квартира була придбана у шлюбі, на її придбання вона витратила кошти, отримані у борг від ОСОБА_3 . З моменту розірвання шлюбу відповідач у квартирі не проживав, квартиру не утримував, претензій щодо спільно набутого майна не пред`являв.

Посилаючись на те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 просила про задоволення позовних вимог.

Відповідач участі у судових засіданнях не приймав, оскільки направлені на його адресу судові повістки поверталися до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог, оскільки допустимих і достатніх доказів придбання квартири за особисті кошти позивачки суду не надано. Спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя базується лише на розписці від 25.01.2005 року за якою ОСОБА_4 отримала кошти у борг у ОСОБА_3 , тоді як доказів, що саме ці кошти були використані нею на купівлю квартири суду не надано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тими ж доводами, якими були обґрунтовані позовні вимоги.

Апелянт наполягала на тому, що майно, яке придбане одним з подружжя за власні кошти, в особистих а не у сімейних інтересах, є особистою власністю одного з подружжя.

Узагальнені доводи інших учасників

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

2.Мотивувальна частина

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином. Відповідач ОСОБА_2 в силу приписів частин першої-другої статті 131 ЦПК України також вважається повідомленим про час і місце розгляду справи, оскільки повістка повернулася до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 травня 1987 року до 01 жовтня 2013 року.

25 лютого 2005 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та неповнолітня ОСОБА_6 від імені якої діяли батьки - сторони у справі, придбали у рівних частках кожний квартиру АДРЕСА_1 .

З пункту 2.1. вказаного договору вбачається, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 14 728 гривень, які отримані продавцем від покупців під час оформлення цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

Право власності на спірну квартиру зареєстровано за кожним по 1/3 частині (витяг ММ БТІ від 01.03.2005 року).

За договором купівлі-продажу від 10 березня 2005 року ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_6 продали ОСОБА_8 однокімнатну квартиру, розташовану в АДРЕСА_2 .

Як на доказ придбання спірної квартири за власні кошти, а не за спільні кошти подружжя, ОСОБА_1 посилається на розписку, складену 25 січня 2005 року про отримання нею 6 300 доларів США у борг від ОСОБА_3 для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_3 в рахунок наступної купівлі квартири АДРЕСА_4 .

Позиція апеляційного суду

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

В силу статті 60 СК України презумується, що все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України).

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку про те, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України).

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, водночас визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц (провадження № 61-43824 св 18).

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму, вирішуючи спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

З матеріалів справи що переглядається, вбачається, що спірна квартира придбана сторонами у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Доказів того, що отримані позивачкою ОСОБА_7 грошові кошти від ОСОБА_3 були спрямовані саме на купівлю спірної квартири матеріали справи не містять.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що на час придбання квартири вони з відповідачем разом не проживали, що на її думку підтверджується судовим рішенням про розірвання шлюбу, є сумнівними.

Так, у матеріалах справи наявний також договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , з якого вбачається, що зазначена квартира відчужена трьома співвласниками ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та їх неповнолітньою донькою, в інтересах якої вони діяли, ОСОБА_6 . Цей договір укладений 10 березня 2005 року.

У розписці, на яку посилається позивачка, як на доказ придбання квартири за її власні кошти, зазначено, що ОСОБА_3 позичила ОСОБА_5 6 300 грн доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 в рахунок подальшого придбання квартири АДРЕСА_4 .

Отже, враховуючи те, що співвласниками квартири АДРЕСА_4 були ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та їх неповнолітня донька ОСОБА_6 , то отримання коштів за цю квартиру для придбання квартири АДРЕСА_1 не може свідчити про належність позичених коштів позивачці ОСОБА_1 одноособово.

За таких обставин доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

Л.М.Царюк

---------------------------------

Повну постанову складено 07 жовтня 2024 року