П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/4330/24

Провадження № 22-ц/4815/507/24

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Панас О.В.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено поза

межами судового засідання 05 березня 2024 року в м. Рівне

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ;

заінтересована особа: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Стафійчук Світлана Євгеніївна;

представники учасників справи:

заявника адвокат Мартинов Олексій Юрійович;

за участі: представника заявника адвоката Мартинова Олексія Юрійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мартинова Олексія Юрійовича на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Стафійчук Світлана Євгеніївна; про встановлення факту припинення іпотеки,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив встановити в порядку окремого провадження факт припинення іпотеки на підставі ч.1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" та скасувати запис про обтяження об`єкту нерухомого майна від 05 липня 2007 року № 51664586 і запис про іпотеку від 05 липня 2007 року № 51664943.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі. Роз`яснено заявнику право на подання заяви в порядку позовного провадження та повернено ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 968,96 гривень.

Суд дійшов такого висновку з огляду на те, що факт, який має юридичне значення, про встановлення якого просить заявник, не міститься у переліку ст.315 ЦПК України. Зважав на те, що захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. При цьому зі змісту поданої до суду заяви видно, що іпотека на нерухоме майно порушує право власності власника на нього. Заява містить вимогу щодо вчинення відповідним органом дій, пов`язаних з реєстрацією прав власності не нерухоме майно та заборон. Отже, має місце спір про право, який слід вирішувати у позовному провадженні.

На ухвалу представником заявника подано апеляційну скаргу, де він покликався на її незаконність та необґрунтованість, які полягали в невідповідності викладених в ній висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що при вирішенні питання про відкриття справи в порядку окремого провадження місцевий суд не взяв до уваги постанову Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 295/7291/20, де суд касаційної інстанції розглянув аналогічні вимоги про встановлення факту припинення іпотеки та скасування записів про обтяження та іпотеку нерухомого майна. Так, нормою ч.2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Мотивуючи заяву, ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що іпотекодержателя припинено як юридичну особу й відсутні його правонаступники. В постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 295/7291/20 Верховний Суд також урахував те, що можуть існувати випадки, коли відсутня особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Тому суд касаційної інстанції зазначив про необхідність застосування інституту аналогії права і роз`яснив, що за відповідних обставин іпотекодавцець може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку в порядку абзацу 3 ч. 4 ст. 277 ЦК України. Тобто Верховний Суд чітко вказав на можливість розгляду таких вимог у порядку окремого провадження у разі ліквідації юридичної особи - іпотекодержателя. При цьому, на переконання автора апеляційної скарги, та обставина, що суд касаційної інстанції встановив факт припинення іпотеки та скасував запис про заборону відчуження нерухомого майна й запис про іпотеку цього майна у справі, яка була розглянута за правилами позовного провадження, не вказує на неможливість застосування цього правового висновку при вирішенні питання про відкриття справи в порядку окремого провадження. Такий розгляд здійснено касаційним судом лише з врахуванням процесуальної економії та ефективності судового захисту.

З наведених підстав просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу до Рівненського міського суду для продовження розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано, хоча заінтересованій особі про таке право роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28 березня 2024 року .

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Частинами першою-другою ст. 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною першою ст. 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у вказаній процесуально-правовій нормі не є вичерпним.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Статтею 318 ЦПК України визначено зміст заяви, а саме, що в ній повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

До заяви також додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Щодо рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, то, як це визначено ст. 319 ЦПК України, у ньому повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Також цією правовою нормою передбачено, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Тобто для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Повно і правильно встановивши обставини процесуального питання та застосувавши при його вирішенні норми права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту припинення іпотеки разом із вимогами про скасування записів про обтяження об`єкту нерухомого майна та про іпотеку.

На думку колегії суддів, висновок, що висловлений у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року №295/7291/20, лише підтверджує правильність висновку оскаржуваної ухвали, оскільки в переглянутій касаційним судом справі тотожні вимоги розглянуто в саме порядку позовного провадження.

Тому не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що встановлення касаційним судом факту припинення іпотеки та скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна й запису про іпотеку майна у справі, яка була розглянута за правилами позовного провадження, не вказує на неможливість застосування наведеного правового висновку при вирішенні питання про відкриття провадження у справі в порядку окремого провадження.

Так, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці другому п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", при подачі однією особою заяв про встановлення декількох фактів, що мають юридичне значення, всі ці заяви можуть бути об`єднані і розглянуті судом в одному провадженні.

Проте інші вимоги не можуть розглядатися у провадженні про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Разом з тим саме в порядку позовного провадження розглядається більшість цивільних справ. Особливістю позовного провадження є, зокрема, його універсальний характер, про що свідчить той факт, що, на відміну від окремого чи наказного провадження, Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку справ, які розглядаються в порядку позовного провадження.

Як зазначено у правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, відповідні вимоги розглядаються в порядку позовного провадження та не можуть бути похідними до заявленої в порядку окремого провадження вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення.

Тому аргументи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Хоча згідно з пунктом 4 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування ухвали, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення процесуального питання, однак будь-яких фактів цьому заявник не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Спонуканням для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при її постановленні.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мартинова Олексія Юрійовича залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи), зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 04 червня 2024 року.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.О.Гордійчук