печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Соколова О.М.,

при секретарі судових засідань: Ковтун К.В.

справа № 757/33029/22-ц

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 757/33029/22-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача адвокат Дем`янюк Віктор Пилипович вказує, що відповідно до Договору дарування 1/2 частки квартири від 03.11.2018 р. та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) належить на праві власності 1/2 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Інша 1/2 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 (далі - відповідач), що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.01.2019 року.

У зв`язку з неприязненими стосунками з відповідачем неможливо досягти домовленості щодо порядку користування квартирою, яка перебуває в спільній власності. З моменту набуття позивачем права власності на 1/2 ідеальної частки квартири по теперішній час, остання позбавлена можливості користуватися належним їй на праві власності майном.

У зв`язку з викладеним позивач була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

За наведених обставин, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.

06.06.2023 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження.

06.06.2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній заперечує проти задоволення позовних вимог.

26.01.2024 року на адресу суду від відповідача надійшов виправлений відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній заперечує проти задоволення позовних вимог.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2024 року занесеною до протоколу судового засідання, відповідачу відмовлено у задоволенні заяви про перехід від розгляду справи в спрощеному порядку в загальний порядок.

У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили, проте, в матеріалах справи міститься заява від представника позивача про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Так, матеріалами справи встановлено, що відповідно до Договору дарування 1/2 частки квартири від 03.11.2018 р. та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2018 року ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Інша 1/2 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.01.2019 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. За принципами застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 05.10.2022 року на квартиру за адресою: . АДРЕСА_1 , спірна квартира є чотирикімнатною, загальна площа-119,5 кв.м., житлова площа-74,9 кв.м., у тому числі 1-а кімната-14,8 кв.м., 2-а кімната 28,8 кв.м., 3-я кімната-16,2 кв.м., 4-та кімната -15,1 кв.м., кухня-13,3 кв.м., санвузол - 4,5 кв.м., вбиральня - 1,7 кв.м, комора-1,4 кв.м., комора-2,0 кв.м., комора-1,4 кв.м., коридор- 4,1 кв.м., коридор - 4,3 кв.м., коридор - 2,7 кв.м., балкон - 0,9 кв.м., балкон-0,9 кв.м.

Усі чотири кімнати в спірній квартирі ізольовані.

У ході судового розгляду встановлено, що між позивачем та відповідачами склались неприязні стосунки, домовленостей між ними щодо порядку користування квартирою не досягнуто.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20 «Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку.

У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-12цс13 виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2. 4. 7 та 1 1 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до матеріалів справи, позивач з метою дотримання прав власності та житлових прав відповідача пропонує визначити порядок користування квартирою, що є спільною власністю, з відступленням від відповідності реальних часток ідеальним на користь позивача: - виділити у користування позивача одну житлову кімнату-2 площею 14,8 кв.м., одну житлову кімнату-3 площею 28,8 кв.м., комору-13 площею 2,7 кв.м., які з урахуванням місць спільного користування складають 58/100 частин квартири; - виділити у користування відповідача одну житлову кімнату-4 площею 16,2 кв.м., одну житлову кімнату-8 площею 15,1 кв.м., комору-9 площею 1,9 кв.м., коридор-11 площею 4,3 кв.м., комору-12 площею 2,0 кв.м., балкон-1 площею 0,9 кв.м., балкон-2 площею 0,9 кв.м., які з урахуванням місць спільного користування складають 42/100 частин квартири; -в загальному користуванні залишити: кухню-10 площею 13,3 кв.м., санвузол-6 площею 4,5 кв.м., вбиральню-7 площею 1,7 кв.м., коридор-1 площею 7,4 кв.м., коридор-5 площею 4,1 кв.м.

Відступлення в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність обґрунтовується позивачем тим, що разом з позивачем проживають троє дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвами про народження дітей.

Так, посилання відповідача на нікчемність договору дарування частки квартири ОСОБА_1 матеріалами справи не підтверджено.

Враховуючи вищевикладене, відсутність згоди сторін щодо користування квартирою, позицію позивача про встановлення саме такого порядку користування квартирою, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у спосіб, визначений позивачем.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору в розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача

На підставі викладеного та керуючись ст. 355, 356, 358 ЦК України, та ст. 12, 13, 81, 141-142, 200, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою - задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , наступним чином:

- виділити у користування ОСОБА_1 одну житлову кімнату-2 площею 14,8 кв.м., одну житлову кімнату-3 площею 28,8 кв.м., комору-13 площею 2,7 кв.м., які з урахуванням місць спільного користування складають 58/100 частин квартири.

- виділити у користування ОСОБА_2 одну житлову кімнату-4 площею 16,2 кв.м., одну житлову кімнату-8 площею 15,1 кв.м., комору-9 площею 1,9 кв.м., коридор-ll площею 4,3 кв.м., комору-12 площею 2,0 кв.м., балкон-1 площею 0,9 кв.м., балкон-2 площею 0,9 кв.м., які з урахуванням місць спільного користування складають 42/100 частин квартири.

- в загальному користуванні залишити: кухню-10 площею 13,3 кв.м., санвузол-6 площею 4,5 кв.м., вбиральню-7 площею 1,7 кв.м., коридор-1 площею 7,4 кв.м., коридор-5 площею 4,1 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 992,40 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя О.М.Соколов