Справа № 212/8083/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Пижик В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за участі представника відповідача ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

16 жовтня 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, посилаючись у його обґрунтування на те, що 10 лютого 2012 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 кошти у сумі 160000 грн. на строк до 10 серпня 2012 року, про що останній видав власноруч написану боргову розписку. В подальшому через стрімке знецінення національної валюти 20 лютого 2014 року сторони погодили обчислювати суму позики в доларах США та визначили, що сума зобов`язання дорівнює 23800 доларів США. Однак у визначений в розписці строк відповідач грошові кошти позивачу не повернув, здійснивши повернення лише 5 лютого 2015 року 800 доларів США та 8 червня 2018 року 1000 доларів США в рахунок часткового погашення боргу по розписці від 10 лютого 2012 року, про що зазначено на оригіналі розписки. Потім 6 грудня 2019 року позивач повторно надав у борг відповідачу кошти в розмірі 45000 доларів США на строк до 6 грудня 2020 року, про що останній видав власноруч підписану боргову розписку. При цьому за даною розпискою відповідачем 30.07.2021 року, 01.09.2021 року, 24.11.2021 року та 13.05.2022 року було перераховано по 1000 доларів США в рахунок повернення існуючої заборгованості. Однак відповідач взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами позики в повному обсязі не виконав та у встановлені строки борг не повернув. Таким чином загальна заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 63000 доларів США та складається з заборгованості в розмірі 22000 доларів США за позикою від 10 лютого 2012 року та 41000 доларів США за позикою від 6 грудня 2019 року. На багаторазові звернення позивача з проханням повернути грошові кошти відповідач жодним чином не відреагував, а вирішити спір в позасудовому порядку він не бажає, на підставі чого позивач змушений звертатись до суду з даним позовом. При цьому за розписками відповідача від 10.02.2012 року та 06.12.2019 року сторонами не визначено інший розмір процентів, тому до правовідносин між сторонами застосовуються норми ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме сплата відповідачем на користь позивача 3% річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, на підставі чого за розпискою від 10.02.2012 року 3% річних від простроченої суми становлять 6517,94 доларів США та складається з наступного: 1038,72 доларів США за період з 21.02.2014 року, тобто дати перерахування боргу в іноземній грошовій одиниці, до 05.08.2015 року, дати часткової сплати, виходячи з розрахунку (23800 доларів США х 3 х 531 днів / 365 /100 = 1038,72 доларів США); 1962,24 доларів США за період з 06.08.2015 року до 08.06.2018 року, виходячи з розрахунку (23000 доларів США х 3 х 1038 днів / 365 /100 = 1962,24 доларів США); 3516,98 доларів США за період з 09.06.2018 року до 05.10.2023 року, виходячи з розрахунку (22000 доларів США х 3 х 1945 днів / 365 /100 = 3516,98 доларів США). В свою чергу за розпискою від 06.12.2019 року 3% річних від простроченої суми становить 3594,55 доларів США та складається: з 872,87 доларів США за період з 07.12.2020 року до 30.07.2021 року, виходячи з розрахунку (45000 доларів США х 3 х 236 днів / 365 /100 = 872,87 доларів США); 269, 87 доларів США за період з 02.09.2021 року до 24.11.2021 року, виходячи з розрахунку (43000 доларів США х 3 х 84 днів / 365 /100 = 296,87 доларів США); 586,84 доларів США за період з 25.11.2021 року до 13.05.2022 року, виходячи з розрахунку (42000 доларів США х 3 х 170 днів / 365 /100 = 586,84 доларів США); 1718, 63 доларів США за період з 14.05.2022 року до 05.10.2023 року, виходячи з розрахунку (41000 доларів США х 3 х 510 днів / 365 /100 = 1718,63 доларів США. Отже, загальний розмір 3% річних за розписками від 10.02.2012 року та від 06.12.2019 року становить 10112,49 доларів США, тому станом на 05.10.2023 року борг відповідача перед позивачем по вказаним розпискам, з урахуванням компенсаційних виплат, складає загалом 73112,49 доларів США. На підставі викладеного просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за розписками від 10.02.2012 року та від 06.12.2019 року з урахуванням компенсаційних виплат в загальному розмірі 73112,49 доларів США, а також понесені позивачем судові витрати.

Представник відповідача, адвокат Ліфшиць З. О., подала відзив на позов, вказуючи, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. Так складанню боргової розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Тобто у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Однак долучена до справи позивачем розписка немає дати та місце її складання й відповідно факт передання коштів у розмірі 160000 грн. ОСОБА_2 . Також звертала увагу на те, що позивачем не доведено його платоспроможність щодо наявності у нього станом на 2012 рік 160000 грн. Крім того ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності по зверненню до суду із даним позовом, враховуючи положення ст. 257, 261 ЦК України, що є підставою для відмови в позові ОСОБА_1 . Отже, просила суд відмовити в позові ОСОБА_1 повністю.

Позивач, ОСОБА_1 , та його представник, адвокат Касьян М. С., у судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, наполягаючи на задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідач, ОСОБА_2 , у судове засідання не з`явився, будучи про час та місце розгляду справи повідомленим належним чином.

Представник відповідача, адвокат Ліфшиць З. О., у судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення вимог ОСОБА_1 та підтримуючи доводи, викладені у відзиві, вказувала, що боргова розписка не містить дати та місця її складання, а факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу не був доведений. Зауважувала, що у розписці від 6 грудня 2019 року вказано, що ОСОБА_2 у момент її написання передав позивачу 45000 доларів США. При цьому зазначала, що за інформацією податкової вбачається, що у ОСОБА_1 не було доходів на момент надання ним коштів у позику ОСОБА_2 , що свідчить у сукупності про відсутність доказів наявності у відповідача обов`язку з їх повернення позивачу. Також вказувала, що ОСОБА_1 не має права вимагати від відповідача сплати йому процентів за користування позикою. Крім того строки позовної давності були пропущені позивачем, оскільки строк повернення боргу настав ще 10 серпня 2015 року. Просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

На підставі ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, що за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц.

Суд встановив, що 10 лютого 2012 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики у формі боргової розписки, за яким позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 160000 гривень, які ОСОБА_2 прийняв та своїм підписом підтвердив факт отримання вказаної суми грошових коштів, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 10 серпня 2012 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки позикодавця (а. с. 13, 40).

Також судом було встановлено, що 6 грудня 2019 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, було укладено договір позики у формі боргової розписки, за яким позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 45000 доларів США, які ОСОБА_2 прийняв та своїм підписом підтвердив факт отримання вказаної суми грошових коштів, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 6 грудня 2020 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки позикодавця (а. с. 14, 41).

Зважаючи на викладене обґрунтування та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні за письмовими договорами позики від 10 лютого 2012 року та від 6 грудня 2019 року, укладеними між сторонами по справі, що вбачається із оригіналів відповідних письмових розписок, було підтверджено факт передачі ОСОБА_2 10 лютого 2012 року від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 160000 грн. та факт передачі ОСОБА_2 6 грудня 2019 року від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 45000 доларів США, внаслідок чого суд відкидає посилання представника ОСОБА_2 на відсутність дати складання розписок та недоведеність факту передачі позивачем грошових коштів відповідачу.

При цьому суд спростовує твердження адвоката Ліфшиць З. О. з приводу того, що у розписці від 6 грудня 2019 року ОСОБА_2 вказав, що він вже передав позивачу 45000 доларів США, оскільки з аналізу такої боргової розписки вбачається, що передача грошових коштів у сумі 45000 доларів США відбулась з боку саме позивача відповідачу, свідченням чого є той факт, що за умовами боргової розписки її оригінал після повного виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань по ній передається йому від ОСОБА_1 . Натомість, оригінал такої боргової розписки був долучений до справи саме кредитором, ОСОБА_1 , що спростовує в цій частині позицію представника відповідача.

Суд зауважує, що ОСОБА_2 не надав суду доказів на підтвердження проведення ним з позивачем повного розрахунку по договорам позики від 10 лютого 2012 року та від 6 грудня 2019 року.

Також суд зауважує, що в рахунок наявного зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором позики від 10 лютого 2012 року в формі боргової розписки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було проведено часткову оплату 5 серпня 2015 року в сумі 800 доларів США та 8 червня 2018 року в сумі 1000 доларів США, що підтверджується підписом відповідача.

В цьому сенсі суд також звертає увагу на те, що в рахунок наявного зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором позики в формі боргової розписки від 6 грудня 2019 року ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було проведено часткову оплату 30 липня 2021 року в сумі 1000 доларів США, 1 вересня 2021 року в сумі 1000 доларів США, 24 листопада 2021 року в сумі 1000 доларів США та 13 травня 2022 року в сумі 1000 доларів США, що підтверджується оригіналом такої розписки.

Однак суд зазначає, що в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц.

Так у борговій розписці від 10 лютого 2012 року, складеній ОСОБА_2 , наявний допис, за яким 20 лютого 2014 року відбувся перерахунок гривен в 23800 долари США.

Суд при цьому зазначає, що за офіційним курсом Національного Банку України щодо долару США до національної валюти станом на 10 лютого 2012 року 160000 грн. дорівнювало 20025,28 доларам США (160000 / 7,9899 = 20025,28).

Також за офіційним курсом Національного Банку України щодо долару США до національної валюти станом на 20 лютого 2014 року вбачається, що 160000 грн. дорівнювало 18212,45 доларам США (160000 / 8,7852 = 18212,45).

Отже, в судовому засіданні не було підтверджено законність походження перерахунку боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за борговою розпискою від 10 лютого 2012 року в сумі 160 000 грн. на 23800 доларів США, бо в суді ОСОБА_1 не довів наявність у нього із ОСОБА_2 правовідносин за договором позики такої суми грошових коштів, тобтодоказів того, що відповідач отримав від нього 23800 доларів США у борг.

Виходячи з наведеного вмотивування, позивачем відповідно не було доведено факт наявності зобов`язання у відповідача щодо сплати ОСОБА_1 боргу, який дорівнює 23800 доларів США, оскільки належними та допустимими доказами не було доведено перед судом наявності такого обов`язку в ОСОБА_2 перед позивачем.

Таким чином з огляду на викладене суд не приймає до уваги вказівку в розписці від 10 лютого 2012 року на те, що після проведення часткового погашення відповідачем боргу перед ОСОБА_1 залишок боргу становить 22000 доларів США, оскільки в судовому засіданні не було підтверджено правову природу боргу ОСОБА_2 в сумі 23800 доларів США перед позикодавцем, а саме факт передання у борг ОСОБА_1 такої грошової суми ОСОБА_2 .

Отже, враховуючи викладене обґрунтування та зважаючи на офіційний курс Національного Банку України щодо долару США відносно до національної валюти станом на 5 серпня 2015 року вбачається, що в рахунок погашення боргу за договором від 10 лютого 2012 року ОСОБА_2 сплатив такої дати позивачу в перерахунку на національну валюту 17371,31 грн. (800 х 21,714134 = 17371,31).

Так само, зважаючи на офіційний курс Національного Банку України щодо долару США відносно до національної валюти станом на 6 червня 2018 року вбачається, що в рахунок погашення боргу за договором від 10 лютого 2012 року ОСОБА_2 сплатив такої дати позивачу в перерахунку на національну валюту 26171,68 грн. (1000 х 26,171679 = 26171,68).

Таким чином судом було встановлено, що загальний борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за борговою розпискою від 10 лютого 2012 року був доведений в суді на суму саме 116457,01 грн. (160000 - 17371,31 - 26171,68 = 116457,01), а не на суму 22000 доларів США, як вказує позивач.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 у суді було доведено борг ОСОБА_2 перед позивачем за борговою розпискою від 6 грудня 2019 року на суму 41000 доларів США, враховуючи часткове погашення боргу відповідачем на загальну суму 4000 доларів США.

За інформацією від 29 грудня 2023 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області вбачається, що позивач, ОСОБА_1 , протягом січня 2011 березня 2012 року, а також протягом січня 2019 року грудня 2019 року зареєстрованих доходів не отримував, за виключенням суми у 206,50 грн.

Натомість, суд не приймає до уваги отримані за клопотанням представника відповідача відомості з ГУ ДПС у Дніпропетровській області щодо доходів позивача, оскільки такі відомості стосуються чітко обмеженого проміжку часу, не охоплюючи значний період, що зумовлює можливість у законний спосіб позивачу набути у приватну власність з будь-яких джерел грошових коштів в обсязі переданого ним у позику майна ОСОБА_2 за борговими розписками як 10 лютого 2012 року, так й 6 грудня 2019 року.

З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню прострочена сума боргу за договором позики від 10 лютого 2012 року в сумі 116457,01 грн., а за договором позики від 6 грудня 2019 року в сумі 41000 доларів США відповідно.

При цьому суд вказує, що ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Так вказаним Декретом не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

За ст. 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Натомість, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому суд зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналізуючи наведені правові норми, суд робить висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Таким чином як укладення, так й виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

При цьому з огляду на ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що грошові кошти в сумі 41000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 6 грудня 2020 року, відповідач не повернув, то через неналежне виконання умов договору позики від 6 грудня 2019 року судом достеменно було підтверджено законність заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь неповернутої суми позики в іноземній валюті, тобто в розмірі 41000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК.

Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

Отже, суд відхиляє посилання адвоката Ліфшиць З. О. щодо того, що ОСОБА_1 немає права вимагати від ОСОБА_2 сплати йому відсотків, передбачених ст. 625 ЦК, внаслідок прострочення виконання зобов`язань за договорами позики.

Дослідивши наданий суду позивачем розрахунок 3% річних, суд не погоджується із ним, оскільки він не враховує висновки суду щодо суми боргу за договором позики від 10 лютого 2012 року.

Отже, зважаючи на положення ч. 2 ст. 625 ЦК, враховуючи, що початок прострочення повернення боргу в сумі 160000 грн. за договором позики від 10 лютого 2012 року є 10 серпня 2012 року, то суд обрахував на підставі відповідних розрахунків, долучених до справи, до 5 серпня 2015 року, до 8 червня 2018 року та до 5 жовтня 2023 року, як зазначено в розрахунку позивача, три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не був встановлений таким договором позики, що загалом дорівнює 45120 грн. (14334 + 12169 + 18617 = 45120).

Також за договором позики від 6 грудня 2019 року, зважаючи на положення ч. 2 ст. 625 ЦК, враховуючи, що початок прострочення повернення боргу в сумі 45000 доларів США за таким договором позики є 6 грудня 2020 року, то суд обрахував на підставі відповідних розрахунків, долучених до справи, до 30 липня 2021 року, до 1 вересня 2021 року, до 24 листопада 2021 року, до 13 травня 2022 року та до 5 жовтня 2023 року, як зазначено в розрахунку позивача, три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не був встановлений вказаним договором позики, що загалом дорівнює 3595 доларів США (873 + 119 + 297 + 587 + 1719 = 3595).

При цьому суд вказує, що при обрахунку 3% річних за договором позики від 6 грудня 2019 року за основу була узята прострочена сума, визначена саме в іноземній валюті, а не її еквівалент у національній валюті України.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц та від 27 січня 2016 року по справі № 373/2054/16-ц.

Отже, враховуючи наведене обґрунтування та зважаючи на встановлений судом розмір боргу відповідача, вбачається, що загальний розмір боргу відповідача перед позивачем з 3% річних дорівнює 3595 доларів США та 45120 грн. відповідно, які підлягають стягненню за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем з повернення отриманих позик.

З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з відповідача боргу за договором позики від 10 лютого 2012 року в розмірі 116457,01 грн. та 3% річних в сумі 45120 грн., а також за договором позики від 6 грудня 2019 року в розмірі 41000 доларів США та 3% річних в сумі 3595 доларів США за прострочення виконання відповідачем узятих на себе грошових зобов`язань перед позивачем.

Суд зазначає, що на підставі ч. 1 ст. 256, ч 1 ст. 257 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому за ч. 1, 3 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

На підставі переліченого суд зазначає, що за даним спором строк позовної давності переривався шляхом проведення часткового погашення боргу відповідачем за договорами позики від 10 лютого 2012 року та від 6 грудня 2019 року, тобто вчиненням ОСОБА_2 дій, які свідчили про визнання ним свого боргу перед ОСОБА_1 за такими договорами.

Так відповідачем було проведено оплати в рахунок договору позики від 10 лютого 2012 року безпосередньо 5 серпня 2015 року та 8 червня 2018 року, внаслідок чого трирічний строк позовної давності після такого переривання починався заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку за законом не зараховувався.

При цьому суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року.

Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Крім того на підставі п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року) вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Так у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу.

Врахувавши наведені норми, суд дійшов переконання, що для заявлених позивачем вимог строки позовної давності не спливли, оскільки строки позовної давності переривались та Законами України були внесені зміни до ЦК щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень та на час введеного в Україні воєнного стану.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2021 року по справі № 373/651/20.

Таким чином суд не погоджується з позицією представника ОСОБА_2 щодо пропуску ОСОБА_1 строків позовної давності при зверненні до суду із даним позовом.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 при поданні до суду даного позову було сплачено судовий збір в сумі 13420 грн.

Натомість, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , то його витрати на сплату судового збору підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню з відповідача на його користь відповідно до розміру частки задоволених судом позовних вимог згідно із курсом НБУ долара США до національної валюти на дату сплати позивачем судового збору, 12 жовтня 2023 року, тобто у сумі 8999,45 грн. (116457,01 + 45120 + (41000 + 3595) х 36,4385 / 73112,49 х 36,4385 х 13420 = 8999,45).

Керуючись ст. 4-5, 13, 19, 76-81, 89, 133-141, 258-259, 263, 265 ЦПК, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12 лютого 2012 року в сумі 116457 (сто шістнадцять тисяч чотириста п`ятдесят сім) грн. 01 коп. та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 45120 (сорок пять тисяч сто двадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 6 грудня 2019 року в сумі 41000 (сорок одна тисяча) доларів США та 3% річних від простроченої заборгованості в сумі 3595 (три тисячі п`ятсот дев`яносто п`ять) доларів США.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 8999 (вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто девять) грн. 45 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 22 лютого 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований в АДРЕСА_2 .

Суддя: Д. О. Козлов