Справа № 201/6221/24
Провадження № 2/201/2900/2024
УХВАЛА

про витребування доказів

22 жовтня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі питання про витребування доказів по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Сторони у судове засідання не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернулись.

Відповідно до положень ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи відбувається за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, а також з метою недопущення порушення прав та законних інтересів дитини, постала необхідні у витребуванні доказів з ініціативи суду, з таких підстав.

У поданому позові ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 8000,00 гривень щомісячно, починаючи зі дня пред`явлення позовної заяви та до закінчення ним навчання в закладі освіти; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за минулий час - за період три роки до дня пред`явлення позовної заяви.

В обґрунтування заявленого позивачка посилається на те, що вона є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб із відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - батьком дітей позивачки, розірваний на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2012р.

З 2009 року позивачка з ОСОБА_2 фактично проживають окремо, не ведуть спільного господарства, син залишився проживати з матір`ю. Усі обов`язки щодо утримання та виховання сина з 2009 року позивачка несе самостійно. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання та виховання неповнолітнього сина.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем першого курсу Дніпровського транспортно-економічного фахового коледжу. Син постійно потребує нормального харчування, одягу, крім того йому необхідні гроші на обіди в коледжі, на розвиток здібностей, на додаткові заняття у спортивних закладах тощо. Усе це потребує значних коштів, а сама позивачка не здатна в повній мірі цього забезпечити. Позивачка працює завідувачем сектору закупівель та договірної роботи Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, має постійний, але ж невеликий дохід.

Матеріальне становище відповідача дозволяє брати участь в утриманні неповнолітнього сина. Відповідач має доходи від здачі в оренду свого житла, яке знаходиться в місті Дніпро.

Також відповідач тривалий час мешкає та працює в Республіці Польщі, м. Познань. Відповідач має постійні щомісячні доходи, він досить добре забезпечений матеріально.

Так як відповідач проживає окремо від своїх неповнолітніх дітей, він зобов`язаний брати участь в утриманні свого сина до досягнення ним повноліття шляхом сплати щомісяця аліментів, а також нести додаткові витрати на утримання дитини. Крім того, згідно з вимогами ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні донька чи син продовжують навчання і у зв`язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Враховуючи вищевказане, керуючись ст. 184 Сімейного кодексу України, керуючись ст. 18 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII, в якій вказано, що допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, надається у розмірі, що становить 2,5 розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи той факт, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу сину у визначеному позивачем розмірі, що є достатнім та таким, що відповідає потребам сина, спрямований на забезпечення його гармонійного розвитку, позивачка бажає стягувати з відповідача на утримання спільного неповнолітнього сина аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 8000,00 гривень щомісячно, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до закінчення ним навчання в закладі освіти. Вважає, що саме таку суму має сплачувати відповідач на утримання їх неповнолітнього сина, оскільки їй щомісяця необхідно оплачувати навчання дитини, витрачати кошти на оздоровлення, ліки, харчування, одяг, сплату комунальних платежів тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (п. 3); сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п. 4); запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (п. 5).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Частиною 6 ст. 84 ЦПК України встановлено, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Завдання законодавця при регламентації конструкції доказування полягає у забезпеченні гармонічного поєднання активності сторін та суду в цивільному судочинстві. Активність сторін відбиває приватноправові засади змагального процесу, а активність суду публічно-правовий інтерес у ефективності відправлення правосуддя. Можливість збирання доказів судом за власною ініціативою за чинним ЦПК України мають обґрунтовуватися не виключно через призму змагальності, однак і з урахуванням принципу пропорційності в контексті завдань та мети цивільного судочинства. Положення процесуального законодавства щодо можливості витребування доказів за ініціативою суду у випадку недобросовісної поведінки сторони щодо доказів покликане зберегти баланс між змагальністю сторін, що забезпечує реалізацію приватноправового інтересу у цивільному судочинстві, та активністю суду в контексті принципу суддівського керівництва процесом, що відбиває публічно-правовий інтерес в ефективності цивільного судочинства. Необхідність збереження відповідного балансу прямо випливає із норми, що регулює завдання цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» та ін.). Принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування. Принцип покликаний надати можливість учасникам правовідносин передбачити результати своїх дій, набуття відповідних прав та обов`язків. Це передбачає і прогнозованість судових рішень за результатами розгляду спорів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, підтвердження та встановлення усіх обставин по справі є необхідність у витребуванні доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з можливими порушеннями прав та законних інтересів дитини щодо належного рівня її забезпечення та утримання, суд вважає за необхідне витребувати інформацію щодо розміру отриманого ним доходу, з метою визначення розміру присуджених на утримання його спільного з позивачкою сина аліментів.

Судове засідання слід відкласти у зв`язку з витребуванням доказів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76 - 84, 223, 260 - 261, 353 - 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Витребувати у Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17-А) інформацію про доходи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , які отримані за останні три роки, інформацію про розміру отриманої заробітної плати (доходів), нарахованих та сплачених податків, зборів та інших платежів, сплачених за 2022 2024 роки.

Роз`яснити особі, у якої суд витребує докази, що відповідно до положень ст. 84 ЦПК України, будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду та суд може також уповноважити заінтересовану особу, яка бере участь у справі, на одержання таких доказів для представлення його суду.

Особа, яка не має можливості подати доказ, який витребує суд, або не має можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язана повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, встановлені законом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати суду докази.

У відповідності до положень ст. 84 ЦПК України, витребувані судом докази мають бути надані протягом місяця з моменту отримання даної ухвали, але не пізніше ніж за десять днів до наступного судового засідання.

Ухвала апеляційному оскарженню окремо від рішення не підлягає.

Суддя О.С. Наумова