Справа № 496/5096/22
Провадження № 2/496/35/24
22 лютого 2024 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Пасечник М.Л.,
за участю секретаря - Гончаренко І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,
Адвокат Ієговська А.О. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, та просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи у розмірі 180 800 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Підставою для закриття кримінального провадження були ті обставини, що порушення пішоходом ОСОБА_3 ПДР України призвели до тяжких наслідків у вигляді наїзду на пішохода вантажним автопоїздом та смерті пішохода. В діях відповідача відсутній склад кримінального правопорушення, оскільки під час досудового розслідування не встановлено порушень ним вимог ПДР України, які б перебували у причинному зв`язку з ДТП, що призвели до смерті потерпілого. Проте, відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанови від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
Внаслідок загибелі ОСОБА_3 - сина ОСОБА_1 , останній було завдано значну та непоправну шкоду, яка виявилась у тому, що мати втратила сильного, доброго, коханого сина, який завжди був опорою і підтримкою в її житті, надією на майбутню старість. Також, син підтримував її як морально, так і матеріально, до дня його смерті. Загиблий син був надійною та справедливою людиною, на яку завжди можна було покластись. Позивачці до нині не вдається повернутись до звичного способу життя, і таке повернення більше не є можливим, а нормалізація життя потребує та потребуватиме надзвичайно великих зусиль позивачки, часу та грошей, оскільки остання спільно проживала із загиблим сином. Незважаючи на те, що пройшов вже час, позивачка постійно думає про померлого сина, та не може змиритися з тим, що його вже немає. Покійний син часто сниться позивачці, через що остання втратила нормальний, спокійний сон, часто просинається вночі, внаслідок чого її стан здоров`я все погіршується. Крім цього, ОСОБА_1 мала спільний побут із загиблим сином, часто згадує померлого у розмові з рідними про те, який він був, як їй важко тепер без нього, і що тепер ніколи не почує його голосу, його прохання, не почує його досягнення, успіхи та плани на майбутнє, не пожаліється йому на важкості, які її спіткають. ОСОБА_3 проживав разом з ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_3 значно погіршився і матеріальний стан позивачки, адже загиблий фінансово підтримував та допомагав матері, оплачував комунальні послуги, постійно купляв продукти харчування та необхідні ліки, що в результаті тримає у депресивному стані. Пенсія в розмірі 1831,55 грн., яку отримує мати загиблого, є мінімальною та її вистачає тільки на придбання частини необхідних продуктів харчування та ліків. Незважаючи на те, що загиблий син офіційно працевлаштований не був, але мав постійний та стабільний заробіток, так як працював неофіційно на ринку, тому мав змогу допомагати матері як матеріально, так і фізично, в побуті та у домашньому господарстві. Загиблий не тільки морально підтримував ОСОБА_1 , а й забезпечував її необхідними ліками та всіма потребами. Раз в тиждень, іноді два рази на тиждень мати з загиблим сином їздили відпочивати на рибалку, любили ходити по гриби, постійно проводили разом час. ОСОБА_3 міг крани чинити і каналізацію пробити, і лампочку замінити, і розетки чинив. Для своє матері, загиблий робив все необхідне в побуті, обіцяв зробити ремонт, проте не встиг через передчасну смерть. Позивач є інвалідом II групи, що підтверджує її потребу у постійному сторонньому догляді та допомоги, яку саме загиблий син надавав їй. Однак, у зв`язку із його загибеллю позивач позбавлена такої допомоги та догляду у майбутньому.
Позивач у судове засідання не з`явилася, але адвокат Ієговська А.О. до позовної заяви долучила клопотання, в якому просила справу розглянути за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надав.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
У постанові вказано, що 03.01.2017 року о 11:00 годині за межами населеного пункту в Овідіопольскому районі Одеської області по автодорозі Одеса - Білгород-Дністровський № Р70, з боку м. Одеса в напрямку м. Овідіополь здійснював руху легковий автомобіль «Ауді А6», р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , який напроти ТЦ «Епіцентр», не маючи технічної можливості уникнути ДТП, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , 1981 року зародження, який перетинав дорогу у невстановленому для цього місці. Внаслідок ДТП пішохода ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень доставлено до лікарні з тілесними ушкодженнями, де останній після доставлення в лікарню помер.
Аналізуючи зібрані докази встановлено, що причиною ДТП, яка призвела до тяжких наслідків, явилися порушення самим пішоходом ОСОБА_3 , 1981 року народження, вимог пунктів 4.7. 4.14. «а», «г», «д» ПДР України.
Порушення виразилися у тому, що пішохід ОСОБА_3 , будучи у стані алкогольного сп`яніння (вміст етилового спирту в крові 2,19 %) вийшов на проїжджу частину автодороги «Одеса - Білгород-Днісіровський» № Р70, у невстановленому для цього місці, не переконався у власній безпеці, та почав перетинати проїзну частину, тим самим поставивши себе у небезпечний стан, що призвело до тяжких наслідків у вигляді і наїзду на пішохода вантажним автопоїздом та смерті пішохода. Таким чином в діях водія ОСОБА_2 відсутні порушення ПДР України, які б перебували у причинному зв`язку з ДТП, що призвело до смерті потерпілого, а отже, в діях водія ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 69 та довідки про причину смерті від 04.01.2017 року Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_3 помер в лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причиною смерті вказано: пішохід, травмований при зіткненні з легковим автомобілем, вантажним автомобілем типу «пікап» чи автофургоном.
В архіві Суворовського районного у м. Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області не зберігається актовий запис про шлюб ОСОБА_3 та актовий запис про народження дітей ОСОБА_3 , що підтверджується листом № 782/5019 від 01.02.2019 року, адресованим ОСОБА_5
ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції.
ОСОБА_3 , 1981 року народження, проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 та братом ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою № 3782 від 10.05.2018 року.
Розмір доходу ОСОБА_1 у 2016 році складав 1831,55 грн. (пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання, інвалід ІІ групи), щомісяця, що підтверджується довідкою Управління Пенсійного фонду України в м. Одесі № 5110 від 10.05.2018 року.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є інвалідом ІІ групи загального захворювання, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 746768, виданою 17.12.2014 року безстроково.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є інвалідом ІІ групи загального захворювання, отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_5 , виданим Пенсійним фондом України 12.01.2015 року, довічно.
07.09.2021 року між ОСОБА_1 та АО «Всеукраїнський центр адвокатських розслідувань ДТП «Автопоміч» укладено Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № 305.
14.10.2020 року між АО «Автопоміч» та ОСОБА_7 (представник ОСОБА_1 ) було підписано додаток № 7 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 07.09.2021 року, відповідно до якого, плата за надані адвокатом послуги на виконання Договору про надання правової допомоги становить 3000 грн. за 1 год. роботи; клієнт зобов`язаний здійснити розрахунок за надану правову допомогу протягом трьох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі-Закон) встановлено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно із п. 22.1. ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до пункту 23.1 ст. 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Положеннями ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам, дітям, а також іншим особам, які проживали з нею однією сім`єю.
У Пленумі Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до п. 9 вказаної постанови Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно п. 36.1 ст. 36 Закону, страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених ст. 32 та/або 37 цього Закону - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. (п. 27.1. ст. 27 Закону).
Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. (п. 27.3. ст. 27 Закону).
Разом з тим, відповідно п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
У абз. 3 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що Правила ст. 454 ЦК (1540-06 ) про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з врахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність. Правила цієї норми закону про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, заподіяної громадянином, залежно від його майнового стану застосовуються у виняткових випадках, коли стягнення шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача в дуже тяжке становище.
Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпек. (ч.2 ст. 1187 ЦК України).
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).
Шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. (ч.ч. 1, 2 ст. 1193 ЦК України).
Пунктом 4 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 року передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ст. 12 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Audi А6», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» згідно договору №АЕ6318467 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно в ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» було подано заяву про виплату страхового відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою у розмірі 38 400,00 грн. 12.03.2019 року Страховик повідомив представника позивача про виплату страхового відшкодування по вищевказаному страховому випадку в частині моральної шкоди у розмірі 19 200 грн.

Разом з тим, суд констатує, що у справі відсутній договір №АЕ6318467 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому представником позивача не доведено, що станом на дату ДТП автомобіль ОСОБА_2 дійсно був застрахований в ПРАТ «СК «Арсенал Страхування».

Крім того, представником позивача не додано до матеріалів справи докази звернення до ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» з заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою у розмірі 38 400,00 грн. та докази виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 19 200 грн.

Враховуючи відсутність вказаних доказів, суд позбавлений можливості встановити, чи дійсно ОСОБА_1 зверталася до ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування та яке рішення було прийнято за наслідками розгляду такої заяви.

Отже, позивачем не виконаний обов`язок, передбачений ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Також суд звертає увагу на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року в справі №372/51/16-ц зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року по справі № 760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Як зазначає представник позивача, станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Audi А6», д.н.з. НОМЕР_1 , тобто ОСОБА_2 , була застрахована в ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» згідно договору №АЕ6318467 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Страховик ПРАТ «СК «Арсенал Страхування» до участі у справі в якості співвідповідача не залучався, клопотань про його залучення не заявлялося.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, що також вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц.

Отже, за приписами закону позивач самостійно визначається з колом осіб, які є відповідачами у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі, як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

У п. 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року по справі № 640/22013/18 вказано, що встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21.11.2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12.12.2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30.01.2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01.04.2020 року у справі № 520/13067/17(пункт 75) та від 07.07.2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54)).

Отже, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, який є неналежним відповідачем стосовно вказаних вимог, відсутні.

Враховуючи, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик відповідача, який не був залучений до розгляду даної справи, представник позивача не надала доказів, які б підтверджували недостатність страхового відшкодування, що є необхідним для вирішення даного спору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Розмір страхового відшкодування, виплачений чи невиплачений страховиком, безпосередньо впливає на визначення справедливого та розумного розміру моральної шкоди, яка є предметом розгляду даної справи.

З урахуванням викладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи слід відмовити в повному обсязі, з вищенаведених підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Позивач звільнена від сплати судового збору, у задоволенні позову відмовлено, тому судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст.ст. 23, 979, 1168, 1187, 1193 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 12, 13, 76-81, 82, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 272, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - відмовити.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст заочного рішення виготовлено 22.02.2024 року.

Суддя М.Л. Пасечник