Справа № 346/4232/23
Провадження № 22-ц/4808/803/24
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 березня 2024 року, ухвалене в складі судді Васильковського В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Нижньовербізької сільської ради, про позбавлення батьківських прав, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Нижньовербізької сільської ради, про позбавлення батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтував тим, що сторони з 15 лютого 2008 року по 31 березня 2014 року перебували у шлюбі, під час якого в них народилося двоє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Після розірвання шлюбу рішенням Коломийського міськрайонного суду від 31 березня 2014 року діти залишились проживати з матір`ю. Проте пізніше обставини змінилися: дочка ОСОБА_5 почала проживати з батьком, а син ОСОБА_6 - з матір`ю.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 травня 2014 року було вирішено стягувати з позивача аліменти на користь відповідачки на утримання дітей. Протягом періоду, коли діти проживали окремо, ОСОБА_1 своєчасно сплачував аліменти. Однак, після повернення ОСОБА_5 до нього він припинив їх сплату. Заочним рішенням від 14 червня 2017 року суд підтвердив відсутність підстав для подальшого стягнення аліментів на користь матері на утримання дочки.

Позивач зазначив, що ОСОБА_2 свідомо обрала такі життєві умови, за яких її участь у вихованні дочки є мінімальною та недостатньою. Тривалий час вона не бачиться з ОСОБА_5 та не проявляє до неї жодних ознак материнської уваги. З 2017 року вона свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню своєї дитини, коштів на її утримання не надає.

Посилаючись на вказані доводи та норми права, ОСОБА_1 просив поданий ним позов задовольнити.

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гринів Я.В. подала до суду зустрічний позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо сина ОСОБА_4 .

На підтвердження позовних вимог вказувала, що позивач ніколи не звертав увагу на фізичний і духовний розвиток свого сина та свідомо ухилявся від виконання батьківських обов`язків, не турбувався про його навчання та підготовку до самостійного життя, не спілкувався з сином навіть в мінімальному обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не створював умов для отримання належної освіти. Натомість мати створила всі необхідні умови для належного виховання дитини.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 березня 2015 року задоволено первісний позов ОСОБА_2 про відібрання та повернення малолітньої дитини (дочки ОСОБА_5 ). В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - відмовлено. Однак виконати вказане рішення суду відповідачка так і не змогла. ОСОБА_5 залишилася проживати у батька без належних на те законних підстав.

ОСОБА_6 наразі проживає з матір`ю в Німеччині та перебуває на її утриманні. З 2023-2024 навчального року буде відвідувати учбовий заклад у м. Цвенкау.

Представник ОСОБА_2 наголошувала, що мати ніколи не перешкоджала батькові у спілкуванні з сином. Однак позивач не здійснював жодних дій для участі у його вихованні, свідомо нехтує всіма обов`язками батька, а його поведінка є винною в даній ситуації.

Просила суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_6 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 15 листопада 2023 року об`єднано в одне провадження первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Нижньовербізької сільської ради, про позбавлення батьківських прав із зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та присвоєно єдиний унікальний номер справи 346/4232/23 (провадження №2/346/1464/23).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21 березня 2024 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. Батьків попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дітей. На Службу у справах дітей Нижньовербізької сільської ради покладено контроль за виконанням заявниками своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітніх дітей.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні первісного позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що дане рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вважає, що ОСОБА_2 не було спростовано того факту, що з 2017 року вона ухиляється від виконання батьківських обов`язків, передбачених статтею 164 СК України, щодо виховання дочки, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не відвідує її та не проявляє жодних ознак материнської уваги. Вказана обставина була описана в рішенні Коломийського міськрайонного суду від 14 червня 2017 року про припинення стягнення аліментів та звільнення від заборгованості позивача.

Апелянт вказує, що долучив до матеріалів справи докази, які свідчать про наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідачки. Проте, суд першої інстанції не врахував необхідність всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів у справі, а також не достатньо оцінив окремі докази та їх сукупність, що порушує засади цивільного судочинства, спрямовані на справедливий розгляд справи, захист його інтересів як позивача та інтересів дочки.

Посилається на правові позиції Верховного Суду у постановах від 15 травня 2019 року у справі №661/2532/17 (провадження №61-46449св18), від 27 січня 2021 року у справі №398/4299/17 (провадження №61-2861св20), від 29 вересня 2021 року у справі №459/3411/18 (провадження №61-10531св21), від 23 листопада 2022 року у справі №149/2510/21 (провадження №61-7010св22) щодо спростування факту ухилення від виконання батьківських обов`язків, підстав позбавлення батьківських прав, які суд, на його думку, не врахував.

Просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 березня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дочки ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Чеботар В.В. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гринів Я.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін.

Представник Нижньовербізької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи без участі третьої особи - Служби у справах дітей Нижньовербізької сільської ради з урахуванням висновків Органу опіки та піклування, затверджених рішеннями Виконавчого комітету Нижньовербізької сільської ради від 20 лютого 2024 року №19/2024 «Про затвердження висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 » та №20/2024 «Про затвердження висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 ».

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з апеляційної скарги, судове рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні первісного позову, тому відповідно до положень статті 367 ЦПК України законність ухваленого в іншій частині судового рішення колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вирішення первісного позову відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 лютого 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_4 .

Згідно копій повторно виданих свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 12.08.2015 року та серії НОМЕР_2 від 04.04.2013 року батьками дітей є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (а.с. 7, 8, 79, 80).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 31 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 залишити проживати з матір`ю. Після розірвання шлюбу ОСОБА_9 залишено прізвище « ОСОБА_9 » (а.с. 16-17).

За змістом копії листа Коломийського відділу Державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області №24.12-20/48054 від 13 червня 2023 року згідно даних АСВП на виконанні у головного державного виконавця Білейчук О.П. перебуває виконавче провадження НОМЕР_3, відкрите на підставі виконавчого листа №346/2501, виданого 23 червня 2014 року Коломийським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_11 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 у розмірі по 350 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів розпочати з 13 травня 2014 року і проводити до повноліття дитини. 08 липня 2014 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Заборгованість по аліментах станом на 01 червня 2023 відсутня (а.с. 10).

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14 червня 2017 року вирішено припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_11 на утримання дочки ОСОБА_5 в сумі 350 грн. згідно виконавчого листа 346/2501/14-ц, виданого Коломийським міськрайонним судом 27 травня 2014 року, та звільнити ОСОБА_1 від заборгованості по сплаті аліментів в сумі 8553 грн. (а.с. 13-15).

Згідно до копії Довідки Нижньовербізької сільської ради №332 від 07 червня 2023 року до складу сім`ї (зареєстрованих) ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , станом на 07 червня 2023 року входять: дочка - ОСОБА_3 2008 року народження; син - ОСОБА_1 2022 року народження (а.с. 11).

Відповідно до копії Акту обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин від 07 червня 2023 року, який складено представниками Нижньовербізької сільської ради, ОСОБА_1 не працює, квартирно-житлові умови - задовільні. ОСОБА_3 2008 року народження та ОСОБА_1 2022 року народження зареєстровані та проживають разом з батьком (а.с. 12).

Згідно копії Витягу з Реєстру територіальної громади Нижньовербізької територіальної громади від 10.04.2023 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 81).

На даний час ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає з матір`ю ОСОБА_2 в Німеччині, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією Виду на проживання від 27 вересня 2022 року (а.с. 86).

Згідно з Довідкою від 07 липня 2023 року, виданою відповідачці початковою школою Пегау «Фредеріка Жоліє-Кюрі», син ОСОБА_12 з 2023/2024 навчального року буде відвідувати звичайний 3 клас початкової школи в м. Цвенкау (а.с. 82, 83).

Копіями Довідки від 28 вересня 2023 року, табеля та шкільного атестата також підтверджується, що ОСОБА_4 постійно проживає та відвідує навчальний заклад за місцем проживанням матері (а.с. 86, 87, 88, 90).

Рішенням Виконавчого комітету Нижньовербізької сільської ради від 20 лютого 2024 року №19/2024 затвержено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_1 (а.с. 122, 123-124).

Рішенням Нижньовербізької сільської ради Виконавчого комітету від 20 лютого 2024 року №20/2024 затвердили висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_1 (а.с. 125, 126-127).

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, враховуючи висновки у справах дітей Нижньовербізької сільської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав, інтереси дітей, вважав недоведеною належними та допустимими доказами обставину, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 на час звернення до суду із позовом ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей таким чином, що б тягнуло за собою такий крайній захід впливу як позбавлення батьківських прав, та що змінити її поведінку у кращу сторону неможливо.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №89-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

В постанові від 17 червня 2021 року у справі №466/9380/17 (провадження №61-2175св20) Верховний Суд зокрема зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Крім того, перелічені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайній спосіб впливу та захисту прав дитини.

Така ж позиція вбачається в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18 (провадження №61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява №31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

За рішенням Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Схожі висновки також викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема: від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17.

Обґрунтовуючи поданий позов в частині позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дочки ОСОБА_3 , позивач посилався на те, що дитина проживає з батьком, з 2017 року мати свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дочки, тривалий час не бачиться з нею, коштів на її утримання не надає.

Однак суд обґрунтовано вважав, що позивачем не доведеною належними та допустимими доказами, що мати ОСОБА_2 на час звернення до суду ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини таким чином, що це б тягнуло за собою виключний захід впливу - позбавлення батьківських прав. Також ним не доведено, що змінити поведінку матері в кращу сторону неможливо.

Апелянт не надав жодного доказу винної поведінки ОСОБА_2 та свідомого нехтування нею своїми обов`язками щодо дочки ОСОБА_5 за період окремого проживання.

Проте відповідачка надала докази, які підтверджують поважність причин її обмеженого спілкування з дитиною. Зокрема, така поведінка пов`язана із припиненням сімейних відносин з батьком дитини, погіршенням стосунків у сім`ї, зміною країни проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, після розірвання шлюбу між сторонами 31 березня 2014 року неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 було залишено проживати з матір`ю (а.с. 16-17).

Також рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 березня 2015 року задоволено первісний позов ОСОБА_2 про відібрання та повернення малолітньої дитини (дочки ОСОБА_5 ). В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - відмовлено.

Однак вказане рішення суду виконане не було. ОСОБА_5 залишилася проживати з батьком.

Мати ОСОБА_2 на даний час разом з молодшою дитиною - сином ОСОБА_6 постійно проживає в Німеччині, що підтверджується матеріалами справи, і не заперечується сторонами.

Крім того, рішенням Нижньовербізької сільської ради Виконавчого комітету від 20 лютого 2024 року №20/2024 затверджено Висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачка з 2017 року свідомо обрала такі життєві умови, за яких її участь у вихованні дитини є мінімальною, не є підставою для задоволення такого позову, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Вказані доводи не доводять відсутність намагань матері налагодити контакт з дитиною в інший спосіб, з огляду на її перебування на даний час за кордоном, думку відповідачки, її ставлення до дитини.

Належних та допустимих доказів свідомого ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, жорстокого поводження з дитиною чи інших, передбачених ст. 164 СК України підстав позбавлення батьківських прав, суду надано не було.

Хоча відповідно до вимог статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, наявність винної поведінки матері, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку на краще, покладено на позивача.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі №947/7448/22 (провадження №61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18 (провадження №61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі №320/5094/19 (провадження №61-7357св21)).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення в подальшому цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість. Тому слід застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

Позбавлення батьківських прав матері щодо неповнолітньої дитини є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, який належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до відповідачки ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення в частині, що переглядалася, відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування по доводах апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.А. Девляшевський

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 13 червня 2024 року.