КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/893/23 Головуючий у І інстанції Висоцька Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Дяченка Едуарда Володимировича на рішенняОбухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики грошових коштів,

УСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач через свого представника звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з них солідарно суму основного боргу у розмірі 14 727 480,00 грн, 3 % річних у розмірі 447 876,79 грн, неустойку у гривні у розмірі 54 491 676 грн, а всього 66 667 032,80 грн та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 18.02.2020 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений Договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник отримала в позику 9 087 960,00 грн, що на день укладення Договору позики становило еквівалент 372 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути борг до 18.02.2021 року. Вказаний договір власноручно підписано ОСОБА_4 , окрім того, на підтвердження факту отримання грошей позичальником надано написану власноруч розписку від 18.02.2020 року.

Відповідач ОСОБА_1 , чоловік відповідачки ОСОБА_4 , надав нотаріальну згоду на укладання такого Договору позики. Водночас, позичальник взятих на себе за Договором позики зобов`язань не виконав, у встановлений договором строк борг не повернув.

Відповідно до чинного законодавства, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, відповідачі порушили свої зобов`язання за Договором через їх невиконання у повному обсязі (неналежне виконання) та у встановлений строк (прострочення), у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав, порушених внаслідок такого невиконання.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25.08.2023 року позовні вимоги задоволено.

23.10.2023 року представник відповідача ОСОБА_5 - Дяченко Е.В. подав заяву про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 25.08.2023 року.

06.11.2023 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області скасовано заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25.08.2023 року, призначено справу до розгляду за загальними правилами позовного провадження.

РішеннямОбухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу у розмірі 14 727 480,00 грн, 3 % річних у розмірі 447 876,79 грн, неустойку у гривні у розмірі 54 491 676 грн, а всього 66 667 032,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму в розмірі 26 710 грн 00 коп. з кожного, яка складається із сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дяченко Е.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким залишити позовні вимоги без задоволення.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо солідарного стягнення заборгованості, оскільки позивачем не було надано доказів, підтверджуючих той факт, що отримані відповідачем ОСОБА_4 грошові кошти за Договором позики були витрачені в інтересах сім'ї і позичалися в інтересах сім'ї.Відсутність таких доказів свідчитьпро те, що отримані ОСОБА_4 грошові кошти не витрачалисп в інтересах сім`ї, а тому не можуть бути стягнуті солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_1 навіть за умови, що останній надав згоду на отримання таких коштів.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково встановлено, що сума позики була 372 000 доларів США, в той час як фактично сума позики була в гривні i становила 9 087 960,00 гривень, а тому розрахунок також повинен проводитися, виходячи з даної суми позики. З огляду на вказане, поданий позивачем розрахунок заборгованості, як за основним зобов`язанням, так і в частині стягнення неустойки та 3% річних не відповідають обставинам справи.

Також звертає увагу апеляційного суду на те, що згідно розрахунку заборгованості, період, за який позивачстягуєнеустойку, а саме з19.02.2021 по 23.02.2022 pоку, є періодом дії на території України карантину.

Водночас пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-IX «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахуванпя штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на територїі України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 poкv та яким внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення› ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, втановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусноі хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершения діїтакого карантину виконання грошоваго зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнину було надано кредит (позику) банком a6o іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняєтьсявід обов`язків сплатити на користъ кредитодавця (позикодавця) неустойки, штрафу, пеніза таке прострочення».

Аналізуючи вище наведене, у зв`язку з тим, що позивач просив стягнути неустойку за період дії карантину на всій території України i в період дії обмежувальних приписів законодавства щодо стягнення неустойки за договорами позики у випадку прострочення ix виконання, суд першої інстанції в обов`язковому порядку повинен був відмовити у стягненні неустойки, однак таких дій не вчинив, що стало наслідком порушення норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - адвокат Губський Р.В. вказує, що наведені у скарзі аргументи не містять належного обґрунтування щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції про солідарний обов`язок відповідачів повернення грошових коштів позивачу ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема статті 60 СК України, та підтверджується практикою Верховного Суду в аналогічній категорії справ.

Щодо правових висновків, наведених у постановах Верховного Суду, на якій посилається відповідач в апеляційній скарзі, на переконання представника позивача вони не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли у даній справі, з огляду на відмінність обставин, встановлених у справах.

Зазначає, що відповідачем ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно (грошові кошти - позику), не надано доказів, що кошти отримані на особисті потреби відповідача ОСОБА_4 .

Представник позивача також заперечує проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, про помилковість висновків суду щодо отримання позики в доларах США. Безпідставними вважає також твердження апелянта, що розрахунок суми боргу не має здійснюватися на день звернення до суду з позовом. Вказує, що сторонами договору позики визначено в умовах договору обов`язок позичальника повернути грошові кошти у готівковій формі за курсом продажу доларів США за даними сайту http://finance.ua/. Виходячи з цього курсу позивачем розраховано основну суму боргу, 3% річних та суму неустойки. Суд першої інстанції правильно, відповідно до умов договору позики, з додержанням законодавчо закріплених правових норм, визначив суму боргу до стягнення, 3% річних та суму неустойки, з урахуванням визначеного договором позики еквівалента іноземної валюти та зміни курсу долара США на час пред`явлення позовних вимог.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дяченко Е.В. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Файнштейн К.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача по справі, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням аргументів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 лютого 2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений Договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник отримала в позику 9 087 960,00 грн, що на день укладення Договору позики становило еквівалент 372 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути борг до 18 лютого 2021 року.

Відповідно до п. 2 Договору позики сторони визначили, що позика є безпроцентною, позичальник взяв на себе зобов`язання повернути гроші у готівковій формі за курсом продажу доларів США за даними сайту http://financе.ua/ частинами: 11 платежів, кожен з яких дорівнює сумі, еквівалентній 6000,00 доларам США за встановленим графіком, а 12 платіж, який за графіком є останнім, мав бути повернений боржником не пізніше 18 лютого 2021 року.

Договір позики власноручно підписано ОСОБА_4 , окрім того, на підтвердження факту отримання грошей позичальником надано написану власноруч розписку від 18.02.2020 року.

Чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , надав згоду на укладання Договору позики, що підтверджується його письмовою заявою від 17 лютого 2020 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В., реєстровий №321.

Відповідачка взятих на себе за Договором позики зобов`язань не виконала, у встановлений договором строк борг не повернула, не здійснивши жодного платежу, передбаченого графіком в Договорі позики.

Позивач (через нотаріуса) двічі звертався до ОСОБА_4 з письмовою вимогою про повернення боргу, проте за місцем реєстрації остання поштові відправлення не отримала (листи повертались в зв`язку з відсутністю адресата за адресою/закінченням терміну зберігання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки договір позики був укладений за згодою чоловіка та в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за вказаним договором виникають в обох із подружжям, а тому є всі підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)

Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Грошовим зобов`язанням вважається зобов`язання, змістом якого є сплата боржником грошових коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1048 Цивільного кодексу України стосується такої характеристики договору позики, як оплатність. За загальним правилом договір позики є оплатним. Оплата по договору позики встановлюється у вигляді відсотків, які будуть нараховуватись в залежності від строку користування майном або грошовими коштами.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.

При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 (провадження № 61-1436св20), від 17 червня 2020 року у справі 490/10838/16 (провадження № 61-43824св18), від 25 листопада 2020 року у справі № 452/926/16 (провадження № 61-45315св18).

Надаючи оцінку запереченням представника відповідача щодо солідарного стягнення боргу, суд першої інстанції правильно зазначив, що останнім не надано доказів на підтвердженнявикористання коштів, отриманих в позику, не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_4 .

Таким чином, представником відповідача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Місцевий суд обгрунтовано відхилив посилання представника відповідача на те, що надаючи письмову згоду на укладення договору позики його дружиною, він лише формально виконував вимоги ст. 65 СК України. Оскільки договір позики у даній справі укладений одним з подружжя за згодою другого з подружжя, і представник відповідача доказів про те, що отримані за договором позики гроші використані не в інтересах сім`ї, не надав, договір позики є таким, що вчинений в інтересах сім`ї, а відповідачі є солідарними боржниками за відповідними зобов`язаннями, що виникли з цього договору.

Щодо валюти зобовязання.

Частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Позивач надав ОСОБА_4 в позику грошові кошти в сумі 9 087 960,00 грн, що на день укладення цього договору становило еквівалент 372 000 доларів США за курсом продажу доларів США за даними сайту http://financе.ua/ до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК.

Оскільки грошове зобов`язання станом на дату звернення до суду з даним позовом тривало, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу станом на 27.02.2023 року за даними сайту http://financе.ua/ (готівковий курс продажу 1 долару США = 39,59 грн), позивачем здійснено правильний розрахунок ціни позову, відповідно до якого сума основного боргу становить 14 727 480,00 грн, що на дату розрахунку еквівалентно 372 000 доларів США.

Доводи апеляційної скарги по про те, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми частини другої статті 533 ЦК, є безпідставними.

Ураховуючи умови укладеного договору та положення статті 533 ЦК, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу відповідно до умов договору та положень цієї норми, еквівалентної 372 000 доларів США, а також погодився із наданим позивачем розрахунком 3% річних, що становить 447 876,79 гривень.

Щодо обґрунтованості висновків суду про стягнення з відповідачів пені (неустойки).

Згідно частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тлумачення статті 549 ЦК України свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Так, згідно пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 756/7895/21 (провадження № 61-5419св22) вказано, що:

"із позовом у цій справі ОСОБА_1 звернувся 18 травня 2021 року (а. с. 68-69 т. 1). Тобто належним періодом нарахування пені є період з 18 травня 2020 року до 13 травня 2021 року. У свою чергу апеляційний суд, застосувавши норму частини третьої статті 551 ЦК України, самостійно зменшив розмір неустойки, який значно перевищує розмір збитків, до 1 618,00 євро.

Водночас пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19", який набрав чинності 04 липня 2020 року та яким внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України та доповнено пунктом 15 такого змісту: "У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення". На необхідність застосування пункту 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України до спірних правовідносин відповідач звертав увагу як у відзиві на позов ОСОБА_1, так і у відзиві на апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції, що суд апеляційної інстанції також пропустив.

Верховний Суд зазначає, що Законом України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19" скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

З огляду на приписи пункту 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував вказані норми права та дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 суми пені в розмірі 1 618,00 євро, що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22. Наведене свідчить про необхідність відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики".

Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

- в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину

- в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

- у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Так, у справі, що переглядається, суд першої інстанції вищезазначених положень закону та висновків Верховного Суду не врахував, не звернув уваги на те, що позивачем нараховано неустойку за період з 19.02.2021 року по 23.02.2022 року, тобто за період дії на території України карантину, та помилково дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Доводи представника позивача про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_4 не подала апеляційної скарги, погодившись таким чином із рішенням суду першої інстанції в повному обсязі, то відсутні підстави для зменшення суми заборгованості, що підлягає до солідарного стягнення, не можуть бути взяті до уваги. Так, відповідно до положень частини четвертої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У даній справі суд першої інстанції помилково не застосував приписи пункту 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, та дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів солідарно неустойки в розмірі 54 491 676,00 грн.

Вказане порушення норм матеріального права є підставою для скасування рішення в зазначеній частині та ухвалення нового рішення, про відмову в задоволенні вимог про солідарне стягнення неустойки з обох відповідачів.

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального право в частині задоволення вимог позивача про солідарне стягнення неустойки, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині та прийняття в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції визначено загальний розмір боргу, який підлягає до солідарного стягнення з відповідачів, без зазначення його складових, колегія суддів вважає правильним змінити резолютивну частину рішення суду, виклавши її з урахуванням відмови у задоволенні вимог про стягнення неустойки.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача ОСОБА_3 у суді першої інстанції склали 53 420, 00 грн (13 420,00 грн - судовий збір, 40 000,00 - витрати на правову допомогу). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, понесені позивачем судові витрати підлягають до стягнення з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (23%), а саме 12 286,60 грн або по 6 143,30 грн з кожного відповідача.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 20 130,00 грн. Сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги(77%), а саме у розмірі 15 500грн (20 130*77%).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Дяченка Едуарда Володимировича задовольнити частково.

Скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов`язання за договором позики та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.

У зв`язку із зазначеним змінити абзац перший, другий резолютивної частини рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року, виклавши їх в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу у розмірі 14 727 480,00 грн, 3% річних у розмірі 447 876,79 грн, а всього 15 175 356 (п`ятнадцять мільйонів сто сімдесят п`ять тисяч триста п`ятдесят шість) гривень 80 коп. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити».

Змінити рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року в частині розміру судових витрат, які підлягають до стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , визначивши його в сумі по 6 143 (шість тисяч сто сорок три) гривні 30 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог скарги в сумі 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар