КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Бусик О.Л. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діни Петрівни про стягнення безпідставно отриманих коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути на свою користь з ТОВ «Кей-колект» грошові кошти в розмірі 84840,60 грн., з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Д.П. - часткову оплату основної винагороди в сумі 9315,60 грн., витрати на організацію та проведення виконавчих дій в сумі 369 грн., покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивований тим, що 11 січня 2022 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Данич О.Ф. про звернення стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу. Під час примусового виконання було вилучено автомобіль Scoda Octavia, який належав ОСОБА_1 , та продано його на аукціоні за 99500 грн. Стягнуті кошти розподілено між ТОВ «Кей-колект» як часткова оплата заборгованості та приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. як винагорода приватного виконавця від реалізації майна та витрат виконавчого провадження на організацію та проведення виконавчих дій.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року виконавчий напис приватного нотаріуса Данич О.Ф. № 24362 визнано таким, що не підлягає виконанню. 01 липня 2023 року приватним нотаріусом закінчено виконавче провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Боржнику стягнуті під час виконання кошти не повернуті, а отже відповідачем безпідставно набуті кошти, які підлягають поверненню позивачу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року позов ОСОБА_1 частково задоволено, стягнуто з ТОВ «Кей-колект» на користь позивача 84840,60 грн., а також судовий збір в розмірі 1087,05 грн., в решті позову відмовлено.

Відповідач ТОВ «Кей-колект», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права в подібних правовідносинах, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав фактичні обставини справи, наводив зміст ст. 1212 ЦК України, правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року в справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року в справі № 904/2444/18, про те, що під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтею 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року в справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року в справі № 6-100цс15.

З матеріалів справи відомо, що спірна сума була виплачена на підставі судового рішення, яке в подальшому було змінене.

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права. Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть полягає у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

У рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положення п 28 ч. 1 ст. 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями п. 2, 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та в подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Наводив зміст ст. 444, 445, 446 ЦПК України щодо повороту виконання рішення, підсумовував, що поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення.

У вказаній справі відповідач отримав грошові кошти в межах виконавчого провадження.

Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учаснику процесу, як поворот виконання рішення, мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 червня 2019 року в справі № 336/9595/14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 569/15646/16-ц, Верховного Суду від 26 травня 2022 року в справі № 405/3788/19.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, і такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18.

Оскільки у вказаній справі грошові кошти були набуті відповідачем на підставі виконавчого напису, який в подальшому було скасовано, можна дійти висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про поворот виконання рішення у порядку, визначеному ст. 444 ЦПК України, а тому в задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 ЦК України слід було відмовити.

Підсумовував, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи поверхнево та упереджено, не спрямував розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, допустив однобічність і неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст. 374 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції станом на час надходження апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року, яке набрало законної сили, визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, правові підстави набуття ТОВ «Кей-колект» грошових коштів в розмірі 84840,60 грн., стягнуті з ОСОБА_1 на підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса, відпали, а відтак, такі кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, 16 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О. Ф. було вчинено виконавчий напис № 24362, яким запропоновано стягнути з боржника ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-колект» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 04 травня 2007 року у розмірі 448 489,83 грн.

На виконання вищевказаного виконавчого напису приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. 11 січня 2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 (а. с. 7 - 8).

Під час примусового виконання було вилучено автомобіль SKODA OKTAVIA, який належав ОСОБА_1 і продано його на аукціоні за 99 500 грн., згідно акту про проведення електронного аукціону від 02 червня 2022 року (а. с. 9 - 10).

Відповідно до мeмоpiaльного ордеру № @2PL123710 від 02 червня 2022 року приватному виконавцю Мойсеєнко Д.П. за придбання на СETАM було перераховано 94 525 грн. (а. с. 11).

Відповідно до платіжного доручення № 2805 від 02 червня 2022 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. було перераховано ТOB «Кей-колект» 83 840,60 грн. часткової сплати заборгованості від реалізації майна (а. с. 12).

Відповідно до платіжного доручення № 2807 від 02 червня 2022 року приватним виконавцем Мойсеєнко Д.П. було перераховано ТОВ «Кей-колект» 1 000 грн. як повернення авансового внеску стягувачу (а. с. 14).

Відповідно до платіжного доручення № 2806 від 02 червня 2022 року приватному виконавцю Мойсеєнко Д.П. було перераховано 9 315,60 грн. часткової сплати основної винагороди від реалізації майна (а. с. 13).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року в справі № 757/15830/23-ц, яке набрало законної сили станом на 22 червня 2023 року, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О. Ф. та зареєстрований в реєстрі № 24362 визнано таким, що не підлягає виконанню (а. с. 16 - 21).

Постановою приватного виконавця Мойсеєнко Д.П. від 01 липня 2023 року ВП № НОМЕР_1 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 24362, виданого 16 червня 2021 року, з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 39 (визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 22 - 23).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

В постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 201/6498/20, викладена правова позиція, правомірно врахована судом першої інстанції, відповідно до якої судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів, що стягнуті з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції правильно застосував ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, врахував релевантні правові позиції Верховного Суду та дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд та який не спростовано доводами апеляційної скарги, що отримані відповідачем кошти в розмірі 84 840,60 грн. підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Апеляційний суд враховує, що ТОВ «Кей-колект» оскаржує рішення суду першої інстанції в цілому, проте доводів в частині відмови в стягненні грошових коштів з приватного виконавця апеляційна скарга не містить, і позивачем в наведеній частині судове рішення також не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги, що спірна сума була виплачена на підставі судового рішення, яке в подальшому було змінене, і належним способом захисту порушених прав є звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про поворот виконання рішення у порядку, визначеному ст. 444 ЦПК України, а тому в задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 ЦК України слід було відмовити, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та є помилковими, оскільки у справі, що переглядається, стягнення грошових коштів з позивача було здійснено в порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, який в подальшому визнано таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення коштів.

У справі, що переглядається, будь-яких судових рішень, на підставі яких відповідачем одержано кошти позивача, змінено чи скасовано не було.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не вбачає підстав для врахування правових висновків Верховного Суду, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, у постанові в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 червня 2019 року в справі № 336/9595/14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 569/15646/16-ц, Верховного Суду від 26 травня 2022 року в справі № 405/3788/19, оскільки такі правові висновки стосуються повороту виконання рішення, що полягає у поверненні стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Посилання відповідача на правові висновки, викладений в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року в справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року в справі № 904/2444/18, від 22 березня 2016 року в справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року в справі № 6-100цс15 щодо застосування кондикційного позову відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, позаяк рішення суду першої інстанції даним правовим висновкам не суперечить, а узгоджується з ними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи поверхнево та упереджено, не спрямував розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, допустив однобічність і неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.