ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 лютого 2024 року

м. Харків

Справа № 953/19449/20

Провадження № 22-ц/818/890/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2023 року, ухвалене суддею Єфіменко Н.В., -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування.

В обгрунтування позову зазначає, що 16 вересня 2019 року між ПрАТ СК «ВУСО» та КП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» було укладено договір №6-01 добровільного страхування транспортного засобу Citroen Jumper, р.н. НОМЕР_1 за умовами якого ПрАТ СК «ВУСО» зобов`язалось за настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 17 вересня 2019 року приблизно о 09:45 в м. Харкові по вул. Шевченка,20, сталась ДТП за участі автомобілів Mercedes Benz, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача та Citroen Jumper, р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 . Постановою Київського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року відповідач визнаний винним у вчиненні вказаної ДТП. Внаслідок ДТП застрахованому транспортному засобу Citroen Jumper, р.н. НОМЕР_1 завдані механічні ушкодження, страхувальник зазнав матеріальних збитків. Загальна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Citroen Jumper, р.н. НОМЕР_1 склала 20 556грн. 30 вересня 2019 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило власнику пошкодженого автомобіля страхове відшкодування в розмірі 13 680грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія транспортного засобу Mercedes Benz, р.н. НОМЕР_2 застрахована за полісом №ЕР-182864148 в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», вказана страхова компанія відшкодувала ПрАТ «СК «ВУСО» частину завданих відповідачем збитків у сумі 8 263,12грн. Отже, різниця між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням за полісом №ЕР-182864148 склала 5 416,88грн. 15 липня 2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» ФОП та ОСОБА_1 було укладено договір №15/07/2020 про відступлення права вимоги, за яким позивач, як новий кредитор, отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у виді виплаченого страхового відшкодування за договором №6-01 від 16 липня 2019 року.

З урахуванням викладеного просить суд стягнути з відповідача в порядку регресу/суброгації збитків завданих в розмірі 5416,88грн., судового збору в сумі 840,80 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 3000грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2023 року позов ФОП ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 5 416,88грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3 000грн., витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він є неналежним відповідачем у справі. Вказує, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». Матеріальна шкода заподіяна КП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» повністю перебуває у межах ліміту страхового відшкодування згідно (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а тому належним відповідачем у справі має бути страхова компанія.

Також вказує, що він не має жодних договірних відносин із ПрАТ «СК «ВУСО», а отже не має жодних зобов`язань перед даною юридичною особою.

Що стосується понесених позивачем витрат на правову допомогу, то вони останнім не доведені.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі ст.1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Оскільки до нього перейшло право вимоги до відповідача, тому з останнього підлягає стягненню вказана різниця.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що в наслідок ДТП відповідачем було заподіяно КП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» матеріальної шкоди в розмірі в розмірі 13 680грн. ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі договору добровільного страхування було виплачено КП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» страхове відшкодування 13 680грн. Оскільки страховою компанією відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було виплачено ПрАТ «СК «ВУСО» лише 8 263,12грн. страхового відшкодування, тому з відповідача підлягає стягненню різниця в розмірі 5 416,88грн. (13680грн. 8 263,12грн.). на користь ФОП ОСОБА_1 , який є правонаступником ПрАТ «СК «ВУСО».

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу, то зазначений позивачем розмір 3 000грн. є обгрунтованим та доведеним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 17 вересня 2019 року о 09 год. 45 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_2 , за адресою: м. Харків, вул. Шевченко, 20, при зміні напрямку руху не впевнився в безпечності, та здійснив зіткнення з транспортним засобом швидкої допомоги «Citroen Jumper», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався з ввімкненими проблисковими маячками та звуковими спец сигналами, отримані механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року (справа №953/20988/19) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Матеріали справи свідчать та не заперечується учасниками справи, що власником пошкодженого транспортного засобу швидкої допомоги «Citroen Jumper», д.н.з. НОМЕР_1 є КП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Під час ДТП транспортний засіб Citroen Jumper», д.н.з. НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження.

На момент ДТП, транспортний засіб Citroen Jumper, р.н. НОМЕР_1 застрахований в ПрАТ Страхова компанія «ВУСО» за договором на закупівлю послуг №6-01 від 16.07.2019, укладеним між ПрАТ СК «ВУСО» та КЗОЗ «Центр Екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», в особі директора Забашти В.Ф. (а.с.26-35).

20 вересня 2019 року о 15год. 00хв. спеціалістом ПрАТ «СК «ВУСО» Пономаренко Д.В. складений акт огляду автомобілю Citroen Jumper, р.н. НОМЕР_1 , зафіксовані наявні пошкодження, вказано, що ремонт здійснюватиметься ПП «Енергосервіс - Дозор» (а.с.37)

25 вересня 2019 року ПП «Енергосервіс Дозор» надало КЗОЗ «Центр Екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» рахунок №53 на оплату ремонту транспортного засобу Citroen Jumper, р.н. НОМЕР_1 на суму 20 556грн.(а.с.40).

30 вересня 2019 року ПрАТ СК «ВУСО» складений страховий акт №11816-02 до договору страхування наземного транспорту №6-01 від 16.07.2019, яким ДТП від 17 вересня 2019 року визнана страховим випадком та визначений розмір завданих пошкодженням автомобілю Citroen Jumper, р.н. НОМЕР_1 збитків у сумі 13 680грн. (а.с.41)

30 вересня 2019 року ПрАТ СК «ВУСО» сплатило ПП «Енергосервіс Дозор» відповідно рахунку №53 від 25 вересня 2019 року суму страхового відшкодування у розмірі 13 680грн., що підтверджується платіжним дорученням №26030 від 30.09.2019 (а.с.41).

Згідно вимог ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Вказана норма закону кореспондується із положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність.

З 30 липня 2019 року по 29 липня 2020 року транспортний засіб Mercedes Benz, р.н. НОМЕР_2 застрахований в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Груп» за полісом №ЕР-182864148 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100000 грн., розмір франшизи 2000 грн. (а.с.67).

Матеріали справи свідчать, що ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» Листом за вих.№803 від 28.01.2020 повідомило ПрАТ СК «ВУСО» про страхове відшкодування у сумі 8 236,12грн. за претензією №9682 від 22 листопада 2019 року про відшкодування шкоди в порядку регресу та надало розрахунок суми страхового відшкодування(а.с.103,143-144).

Таким чином, сума страхового відшкодування виплаченого ПрАТ СК «ВУСО», страховою компанією відповідача ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» склала 8263,12грн. Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), становить 5 416,88грн. (13 680грн. - 8 263,12грн.).

15 липня 2020 року між ПАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 , який діє на підставі виписки з єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців серії ААВ №455307, ідентифікаційний код , укладений договір цесії №15/07/2020 про відступлення права вимоги, згідно якого первісний кредитор ПАТ «СК «ВУСО» передав (відступив) новому кредитору ФОП ОСОБА_1 свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набув права вимог первісного кредитора за укладеними договорами страхування, та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором (а.с.20-23).

Згідно додатку №1 до вищевказаного договору ПАТ «СК «ВУСО» відступило ФОП ОСОБА_1 , права вимоги за договором №6-01 від 16.07.2019 на суму 5416,88 грн. (а.с.24).

Як зазначалось вище, відповідно до положень ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону №1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача, наявність у відповідача на момент ДТП діючого страхового полісу, розмір спричиненої відповідачем шкоди, та отримання позивачем від страховика відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 8 263,12грн. Предметом спору є недостатність, на думку позивача, суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого майна, тобто різниця між фактично понесеними витратами на ремонт пошкодженого транспортного засобу 13 680грн. та виплаченим розміром страхового відшкодування 8 263,12грн., яка становить 5 416,88грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі

№ 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого КП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений ПрАТ СК «ВУСО», правонаступником якого є ФОП ОСОБА_1 , розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі №587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі №370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі №753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі №755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі №756/2632/17 (провадження № 61-12032св19) підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.

Посилання відповідача на те, що розмір завданої майнової шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика і це є підставою для відмови у стягненні майнової шкоди з нього, не відповідає фактичним обставинам розглядуваної справи та є помилковими з огляду на таке.

Так, Законом №1961-IV передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Задовольняючи позов в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, оскільки різниця між виплаченою ПрАТ СК «ВУСО» страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

За таких обставин саме з ОСОБА_2 , як особа, яка винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити ФОП ОСОБА_1 , який є правонаступником ПрАТ СК «ВУСО», таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка становить 5 416,88грн. (13 680грн. - 8 263,12грн.).

Доводи відповідача щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача цілком спростовуються положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який обмежує розмір шкоди (збитків), що підлягає відшкодуванню страховиком особі, яка завдала цю шкоду і застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (п.22.1 ст.22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст.29).

Згідно з п.12.1 ст.12 Закону №1961-ІV, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями п.22.1 ст.22 Закону №1961-ІV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Отже, виконання обов`язку щодо відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У порядку, встановленому законодавством, зокрема «Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом №142/5/2092 від 24.11.2003, ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» визначило вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Citroen Jumper, р.н. НОМЕР_1 , що з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (о,619) на складові, що підлягають зміні та франшизи згідно полісу становить 8263,12 грн., які виплачені вказаною страховою компанією на користь ПрАТ «СК «ВУСО».

Заперечення відповідача з приводу укладеного між позивачем та ПрАТ «СК «ВУСО» договору про відступлення права вимоги, суперечать положенням ст.ст. 509, 512, 514 ЦК України.

Так, згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України до кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, при передачі зобов`язань за договором страхування від одного страховика іншому передаються всі права та обов`язки як боржника так кредитора, відповідно до операцій, які здійснюються за таким договором страхування.

Таким чином, відступлення права грошової вимоги ПрАТ «СК «ВУСО» до позивача відбулось відповідно до норм чинного законодавства та договірних умов.

Що стосується стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.ч.1-3 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 1 та пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача

До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції було надано наступні документи:

договір про надання правової допомоги 30/01/19, укладений 30 січня 2019 року між адвокатом Самойленком П.М. та ФОП ОСОБА_1 ,

додаткова угода №25/11 від 25 листопада 2020 року до договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року,

акт здачі прийняття робіт (надання послуг) до договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року,

платіжне доручення №Р24А717534945С44749 від 07 листопада 2020 року.

Згідно п.1.1 договору про надання правової допомоги 30/01/19, укладений 30 січня 2019 року між адвокатом Самойленком П.М. та ФОП ОСОБА_1 предметом даного договору є надання адвокатом правової допомоги клієнту, з метою захисту та відновлення порушених, невизнаних, оспорюваних прав та законних інтересів клієнта, які виникли у останнього на підставі договорів про відступлення права вимоги та інших, укладених ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до додаткової угоди №25/11 від 25 листопада 2020 року до договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року, сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката становить 3 000грн., що сплачується клієнтом адвокату за надання останнім послуг, а саме:

аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі 2 години вартість 500грн.;

написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду 5 годин вартість 1 000грн.;

супровід та контроль судової справи 1 500грн.

Як вбачається із акту здачі прийняття робіт (надання послуг) від 25 листопада 2020 року до договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року всього адвокатом було витрачено 7 годин часу на надання послуг, а саме:

аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі 2 години вартість 500грн.;

написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду 5 годин вартість 1 000грн.

Загальна вартість (наданих послуг) становить 1 500грн.

Крім того, клієнтом було здійснено авансування послуг адвоката для здійснення супроводу та контролю судової справи в розмірі 1 500грн.

Відповідно до платіжного доручення №Р24А717534945С44749 від 07 листопада 2020 року ОСОБА_1 було сплачено ОСОБА_4 3 000грн. за послуги з надання правової допомоги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи характер виконаної адвокатом Самойленко П.М. роботи наданої у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи,, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу понесені під час розгляду справи в суд першої інстанції в розмірі 3 000грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова