Провадження № 22-ц/4808/1209/24
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.

суддів: Луганської В.М., Томин О.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського міського суду ухвалене в складі судді Бабій О.М. 02 липня 2024 року, повний текст якого витовлено 09 липня 2024 року, у справі за позовом Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області в інтересах споживача ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення сплачених коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року Головне управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області в інтересах споживача ОСОБА_1 звернулось в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення сплачених коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 17.02.2023 між сторонами укладено попередній усний договір купівлі-продажу зимової куртки-пальто на суму 7990,00 грн зі знижкою 4000,00 грн та сплачений споживачем попередньо аванс за товар в розмірі 1000,00 грн, що підтверджується товарним чеком від 17.02.2023, який споживач отримала тільки 09.05.2023. Проте, в період з 28.02.2023 по 15.03.2023 споживач знаходилась на лікарняному та не мала змоги отримати товар. В телефонній розмові остання повідомила продавця про причини неможливості отримати товар та вони домовились про те, що куртка-пальто буде виставлена на продаж та оплачений аванс повернутий. При цьому було також погоджено, що в разі не реалізації товару ОСОБА_1 придбає його після одужання. Разом з тим підприємець продала куртку-пальто, однак оплачений аванс так і не повернула. При усному зверненні відповідачка пояснила це тим, що кошти, які були їй залишені, це не аванс, а завдаток.

Споживач зверталась через засоби поштового зв`язку 19.06.2023 до ФОП ОСОБА_2 із вимогою скасувати замовлення та повернути оплачений аванс на банківську картку, проте відповідач відмовився від отримання листа на пошті.

Представник позивача вважає, що оскільки між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу, який би за своїми формою та змістом відповідав вимогам законодавства та вони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передана споживачем грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Проте, відповідачем не виконано покладене на нього зобов`язання, споживачу не повернуто сплачений нею аванс у розмірі 1 000,00 грн, які предствник позивачки просив суд стягнути.

В зв`язку з цим позивачці також завдана моральна шкода, яка полягає в душевних переживаннях, яких вона зазнала у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, докладання додаткових зусиль, витрачання часу та коштів для відновлення та захисту своїх законних прав та інтересів, а також витрат на лікування, що підтверджується квитанціями на оплату ліків. Відтак, представник позивачки просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_2 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з рішенням суду, представник Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франіквській подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити повністю позовні вимоги. Вважає рішення необгрунтованим, незаконним, яке ухвалене судом з порушенням норм матеріального права, за неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи.

Так, суд не врахував, що товарний чек, де вказано, що 1000,00 грн є завдатком, було видано споживачу тільки 09.05.2023, тоді як вказані кошти було передано 17.02.2023. Під час укладення договору відповідач не наголошував на тому, що цей платіж є завдатком. Апелянт звертає увагу суду, на те що, якщо сторони хочуть, щоб оплата здійснювалась у формі завдатку, необхідно дотримуватись певних умов, зокрема прямої вказівки в умовах договору пункту про завдаток, обов`язкової письмової форми такого договору. Договір про наміри або попередній договір не може містити положень про завдаток. Посилається на позицію Верховного Суду України у постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12 відповідно до якої у випадку коли сторони лише домовились укласти договір, але не оформили основний договір, сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, а не завдатком. На відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу.

Вказує, що товар був у наявності у продавця на вітрині, їй не доводилось витрачати додаткових зусиль на його замовлення та доставку, щоб забезпечити виконання даного зобов`язання. Вважає, що внесені споживачем кошти в сумі 1 000,00 грн є авансом, а не завдатком, оскільки цей платіж не несе за собою забезпечувальної функції. На думку апелянта, необґрунтованими є висновки суду, що нібито саме завдаток внесла споживачка, оскільки так зазначено в чеку та вона самостійно внесла в нього зміни, закресливши слово завдаток та вписала слово аванс. Разом з тим товарний чек підтверджує лише факт передання коштів за товар та факт укладення усного договору, а будь-які написи на ньому аж ніяк не можуть встановлювати того, що цей платіж є авансом чи завдатком. Сума, яка названа в товарному чеку, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах від 25 вересня 2012 року у справі №6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі №6-17цс12, у рішенні від 18 лютого 2009 року у справі №6-23108св08 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року у справі №461/5297/16-ц.

Також не погоджується з відмовою в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди. При цьому зазначає, що моральна шкода, завдана споживачу, полягає в душевних переживаннях, яких вона зазнала у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, докладання додаткових зусиль, витрачання часу та коштів для відновлення та захисту свої законних прав та інтересів, а також витрат на лікування, що підтверджується квитанціями на оплату ліків.

Вважає незаконним також рішення щодо стягнення з представника позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Головне управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області на підставі п.10 ч.1 ст.26 Закону України «Про захист прав споживачів» є представником, а не стороною (позивачем) у цій справі. Відтак, покладення на Управління судових витрат, на думку апелянта, є порушенням норм процесуального права, оскільки такі витрати несе сторона спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ФОП ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції прийняте законно, а тому у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити. Вважає, що суд першої інстанції по суті прийшов до правильного висновку, що між сторонами 17 лютого 2023 року був укладений усний договір купівлі-продажу товару та вірно підмітив, що відповідно до умов даного договору товар повинен був би переданий 01 березня 2023 року. Тому суд обґрунтовано вважав, що сума 1 000,00 грн носила характер завдатку, як підтвердження обов`язку покупця оплатити товар в майбутньому, і вносилася на забезпечення дійсного зобов`язання. На чеку, який надавався на дослідження в суд першої інстанції зазначено саме характер платежу у 1 000,00 грн як завдаток. ОСОБА_1 спочатку стверджувала про автентичність поданого товарного чеку та заперечувала факт його підробки, проте на стадії перегляду ухвали про призначення експертизи судом апеляційної інстанції змінила свою позицію, вказавши на те, що в чек були внесені виправлення. Крім того, факт хвороби споживачки не обговорювався сторонами як одна з підстав невиконання умов договору, тобто як форс-мажорна обставина. Більше того остання після хвороби декілька разів відвідувала магазин, проте так і не внесла усю суму за товар та відповідно його не забрала.

Відносно моральної шкоди, на думку представника відповідача, суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки дії відповідача носили законний характер, то моральна шкода не підлягає до відшкодування.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що за змістом статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Оскільки куртка на момент укладення договору купівлі-продажу була в наявності, сторони погодили всі істотні умови договору, але покупець не виконала договір, тому завдаток не може бути їй повернуто. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, суд вважав, що така не підлягає до задоволення, з врахуванням того, що вимога про стягнення коштів є необґрунтованою.

Стягуючи з Укрпродспоживспілки судові витрати в ромірі 6 000,00 грн за надану правову допомогу, суд вважав, що на підтвердження цих витрат надано належні докази. Представник позивача не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат, а поклався у цьому питанні на розсуд суду. Суд вважав розмір таких витрат обґрунтованим та таким, що підлягає до стягнення з позивача на користь відповідачки.

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу куртки-пальто за 4000 грн. 17.02.2023 року покупцем було внесено завдаток в сумі 1000 грн, що підтверджується копією чеку (а.с. 16 т.1). Строк виконання договору покупцем визначено до 01.03.2023.

Покупець ОСОБА_1 договір купівлі-продажу не виконала, оскільки захворіла, що підтверджується відповідними медичними документами. Але вона такий договір не виконала і після одужання, оскільки приходила в магазин відповідачки 15-16 березня, 01 квітня, але оплату за товар не вносила.

Суд обгрунтовано вважав, що споживачка внесла саме завдаток, оскільки так зазначено в чеку, в який вона самостійно внесла зміни, закресливши слово завдаток та вписала слово аванс, що було з`ясовано апеляційним судом при перегляді ухвали Івано-Франківського міського суду від 29 січня 2024 року про призначення експертизи (а.с. 158-159 т.1).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частини 1, 2 статті 639 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним( ч.ч. 1-2 ст. 698 ЦК).

Статтею 701 Кодексу передбачено, що сторони можуть укласти договір купівлі-продажу з умовою про прийняття покупцем товару у строк, встановлений договором, і протягом цього строку товар не може бути проданий продавцем іншому покупцеві. Якщо покупець не з`явився або не вчинив інших необхідних дій для прийняття товару у встановлений строк, вважається, що покупець відмовився від договору, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до 2,4 статті 706 ЦК якщо договором встановлено попередню оплату товару (стаття 693 цього Кодексу), прострочення покупцем оплати товару є відмовою покупця від договору, якщо інше не встановлено договором. Покупець має право повністю оплатити товар у будь-який час у межах встановленого договором періоду розстрочення його оплати.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За приписами ч.1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Такі ж висновки підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 по справі № 361/8331/18.

Отже, за встановленими обставинами між сторонами було укладено саме усний договір купівлі-продажу, на забезпечення виконання якого покупцем було сплачено 1000,00 грн. Колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що платіж в розмірі 1000,00 грн є завдатком, а не авансом, позаяк такий платіж є способом виконання зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що посилання представника апелянта на висновки, які містяться у постанові Верховного Суду у справі №461/5297/16-ц не можуть бути враховані під час розгляду вказаної справи, оскільки такі висновки не можуть вважатись релевантними під час застосування норм ЦПК України для вказаних правовідносин. Так, за встановленими обставинами цієї справи між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону. Натомість в справі, яка переглядається апеляційним судом, між сторонами укладено дрібний побутовий договір в усній формі.

Таким чином рішення суду по про відмову в задоволенні позову є законним та обґрунтованим, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень

Що стосується розподілу судових витрат, колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до п.10 ч.1 ст.26 Закону України «Про захист прав споживачів» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, зокрема належить право подавати до суду позови щодо захисту прав споживачів.

За змістом частини 1 статті 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Відтак, колегія вважає обгрунтованими покликання апеляційної скарги на те, що судові витрати повинні бути стягнуті з ОСОБА_1 , якій належить статус позивача у цій справі. Натомість Головне управління Держпродспоживслужби тільки діє в її інтересах, а не є стороною у справі.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат представником відповідача надано договір ФО №22-2023 про надання правової допомоги, укладений ОСОБА_2 з адвокатом Дяківим Д.І. 22 вересня 2023 року, додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги, в якому погоджений гонорар адвоката в розмірі 6000,00 грн, опис робіт, рахунок та платіжну інструкцію на суму 6000 грн (а.с. 59-61, 67, 70, 71, 72 т.1).

За результатами розгляду заяви про розподіл судових витрат та дослідження поданих на їх підтвердження доказів суд апеляційної інстанції встановив, що справа не складна, оскільки спір між сторонами виник з приводу внесеного завдатку на суму 1 000,00 грн.

Таким чином, суд враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, зважаючи на те, що стягнення витрат не повинно становити надмірний тягар для іншої сторони, значення результатів розгляду для сторін, вважає за можливе зменшити суму витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню на користь відповідачки до 3 000,00 грн. Зазначена сума є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи та необхідних процесуальних дій сторони.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення тільки в частині розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 02 липня 2024 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код в ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_2 ) 3000 (три) тисячі гривень судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

В решті рішення суду залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 27 вересня 2024 року