ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/8046/21 Головуючий у першій інстанції Шестакова Я.В.
Номер провадження: 22-ц/819/75/24 Доповідач Вейтас І.В.
ПОСТАНОВА

іменем України

21 лютого 2024 року м.Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Радченка С.В.,

Склярської І.В.

секретар Доброва К.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , правонаступниками якого є: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ,

третя особа: Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального Нестерович Ольга Іллівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2021 року, повний текст рішення суду складено 23 листопада 2021 року, у складі судді Шестокової Я.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нестерович Ольга Іллівна про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_4 третя особа: Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності. Позов обґрунтовано тим, що 28 листопада 1997 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено шлюб. 04 червня 1998 року згідно договору № 4045, зареєстрованого на товарній біржі «Ізумруд», ОСОБА_1 придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок придбано за 8000 гривень. Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсон від 21 квітня 2004 року справа № 2-1563/2004 визнано договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 здійсненим. Весною 2005 року земельна ділянка, на якій розміщений вказаний будинок була приватизована позивачем.

Протягом довгого періоду часу дружина позивача хворіла різними хронічними захворюваннями в тому числі гіпертонічною хворобою, перенесла хірургічну операцію, яка з урахуванням віку та хвороб призвела до ще більшого погіршення її стану.

16 червня 2020 року ОСОБА_5 запросила ОСОБА_1 до нотаріуса де запропонувала йому розділити спільне майно. Розуміючи, що його відмова може призвести ОСОБА_5 до нервового зриву та різкого загострення гіпертонічної хвороби, позивач був вимушений укласти договір дарування ОСОБА_5 частки у праві власності на земельну ділянку, розташованій за адресою АДРЕСА_1 . Також був вимушений укласти договір поділу майна, згідно якого в особисту приватну власність ОСОБА_5 переходить частка у праві власності на житловий будинок з відповідною часткою господарчих та побутових будівель, споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Спадкоємцями ОСОБА_5 є позивач ОСОБА_1 та діти покійної відповідачі у справі : ОСОБА_4 та ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що 16 червня 2020 року вчинив вказані правочини договір дарування ОСОБА_5 частки у праві власності на земельну ділянку та договір поділу майна за адресою: АДРЕСА_1 , під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних для нього умовах, через хворобу дружини, оскільки його відмова могла призвести ОСОБА_5 до нервового зриву та різкого загострення гіпертонічної хвороби.

Крім того, позивач вказував, що до придбання спірного будинку йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 . Вказана квартира була ним відчужена 09 липня 1998 року за 28660 гривень. ОСОБА_1 зазначав, що саме кошти отримані від продажу квартири (завдаток отримано раніше в розмірі вартості придбаного будинку) і були використані для придбання спірного будинку та його подальшого ремонту.

Посилаючись на те, що спірний будинок по АДРЕСА_1 , хоч і був придбаний під час шлюбу, але за його особисті кошти і не являється спільним майном подружжя.

Просив суд визнати недійсним договір дарування від 16 червня 2020 року частки у праві власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір про поділ майна від 16 червня 2020 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави недоплачений судовий збір в сумі 4702,47 гривень.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не доведено, що для купівлі спірного будинку були витрачені особисті кошти позивача, оскільки згідно відповіді Херсонського бюро технічної інвентаризації № 149 від 13.04.2021 року об`єкт нерухомого майна розташований за адресою АДРЕСА_3 було відчужено 09.07.1998 року. Тобто правочин вчинено вже після придбання спірного майна подружжя. Крім того суду не надано доказів належності вказаної квартири позивачу на праві особистою приватної власності. Доказів витрачання коштів з продажу квартири на ремонт та облаштування придбаного будинку суду не надано.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, і укладений 16 червня 2020 року договір про поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначає виключно порядок поділу спільного майна.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання укладених 16 червня 2020 року договору про поділ майна подружжя та договору дарування, недійсними, оскільки позивачем не доведено неправильного сприйняття ним фактичних обставин при укладанні спірних правочинів, які були укладені за добровільної згоди сторін, позивач був ознайомлений з їх змістом та мав можливість спірні договори не укладати, а зміна намірів після укладення договорів не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Позивачем не наведено обґрунтованих тяжких для нього обставин, внаслідок настання яких він був змушений укласти оспорювані договори.

Додатковим рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 грудня 2021 року заяву представників відповідачів щодо розподілу судових витрат задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_4 по 2500 гривень витрат на професійну правову допомогу.

Не погоджуючись з рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2021 року, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на підтвердження обставин, зазначених у позовній заяві, позивачем було заявлено клопотання про допит свідків, однак судом першої інстанції було безпідставно відмовлено в його задоволенні, чим суд позбавив позивача обґрунтувати свої позовні вимоги належними доказами. Вказує, що саме свідки мали підтвердити обставини, що саме кошти, які були отримані ОСОБА_1 в якості авансу від продажу належної йому на праві власності квартири, були витрачені на придбання спірного будинку.

Також не погоджується з висновком суду про те, що відсутні підстави для визнання укладених 16 червня 2020 року договорів такими, що вчинено під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки ОСОБА_1 , розуміючи, що його відмова укласти вказані договори може привести його дружину до нервового зриву та різкого загострення гіпертонічної хвороби, був вимушений укласти оспорені договори.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ..

Внаслідок збройної агресії російської федерації 24 лютого 2022 року та окупації Херсонської області припинено роботу Херсонського апеляційного суду, що унеможливило вчинення процесуальних дій у цій справі.

Робота Херсонського апеляційного суду рішеннями Вищої ради правосуддя від 30 травня 2023 року № 567/0/15-23 та 31 травня 2023 року № 572/0/15-23 відновлена з 05 червня 2023 року.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду.

Від представника ОСОБА_4 , адвоката Кушнаренка Д.В., надійшло клопотання про направлення запиту до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, щодо підтвердження факту смерті позивача ОСОБА_1 та зупинення провадження по справі до встановлення наявності чи відсутності правонаступників по справі.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року витребувано від відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) інформацію про реєстрацію акту про смерть ОСОБА_1 ..

Згідно відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Херсоні від 05 жовтня 2023 року № 3292/25.19-20 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м.Херсоні.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2021 року до залучення до участі у справі правонаступників позивача ОСОБА_1 ..

Згідно відповіді Другої Херсонської державної нотаріальної контори від 10 листопада 2023 року № 1466/01-16 приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Ларічевою Н.А. заведено спадкову справу щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 .

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 24 листопада 2023 року витребувано від приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Ларічевої Н.А. належним чином оформлену та засвідчену копію спадкової справи № 22/2023 після ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

14 грудня 2023 року на адресу Херсонського апеляційного суду надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 22/2023 щодо майна ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до матеріалів наданої суду копії спадкової справи № 22/2023, 18 грудня 2024 року ОСОБА_1 склав заповіт, яким заповів все належне йому майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 18 серпня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_2 звернулись до Приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Ларічевої Н.А. з заявами про прийняття спадщини.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2021 року. Залучено до участі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як правонаступників позивача ОСОБА_1 . Розгляд справи було призначено на 24 січня 2024 року.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи сторони до судового засідання суду апеляційної інстанції не з`явились двічі. Правонаступники ОСОБА_1 повідомлені про залучення до участі у справі та розгляд справи судом апеляційної інстанції, за адресою вказаною ними в заявах про прийняття спадщини. Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Кушнаренко Д.В. в листі на адресу Херсонського апеляційного суду просив розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 28 листопада 1997 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 виданим 28.11.1997 року Суворовським відділом РАГС м.Херсона, актовий запис № 552.

Під час шлюбу 04 червня 1998 року сторони придбали домоволодіння АДРЕСА_1 , договір було зареєстровано на товарній біржі «Ізумруд».

Рішенням місцевого суду Дніпровського району м.Херсона від 21 квітня 2004 року, справа № 2-1563/2004, зазначений договір купівлі-продажу, укладений на товарній біржі «Ізумруд» між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 визнано здійсненим.

Згідно договору дарування від 16 червня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. за № 349 - ОСОБА_1 подарував ОСОБА_5 частину у праві власності на земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка належить Дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 121720, виданого Херсонською міською радою від 06.06.2005 року на підставі рішення ХМР від 31.03.2005 року за № 778, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08. Кадастровий номер: :21:001:0115.

На підставі договору про поділ майна від 16 червня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. здійснено поділ майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .. За домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність кожного переходить частка у праві власності на житловий будинок з відповідною часткою господарчих та побутових будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений будинок було набуто сторонами за час шлюбу та підтверджується Договором купівлі-продажу, зареєстрованим на товарній біржі «Ізумруд» 04.06.1998 року за № 4045, зареєстрованим Херсонським БТІ 04.06.1998 року за реєстровим № 6132 та рішенням місцевого суду Дніпровського району м.Херсона від 21.04.2004 року справа № 2-1563/2004 на ім`я ОСОБА_1 .

На підставі вказаних договорів право власності кожного з подружжя зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.06.2020 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 101.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим 14 листопада 2020 року Суворовським районним у м.Херсоні відділом ДРАЦС Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса), актовий запис № 896.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладаючи 16 червня 2020 року нотаріально посвідчений договір, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дійшли згоди щодо поділу спільної сумісної власності спірного будинку, а укладення договору дарування від 16 червня 2020 року частини у праві власності на земельну ділянку, на які розміщено вказаний будинок здійснено з метою належного використання власності кожним із співвласників. Позивачем не доведено, що вказані правочини, вчинено ним під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої

статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 05 травня 2020 року у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29 березня2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження

№ 61-6436св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16 (провадження № 61-546св21), що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.

У постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі

№ 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20), від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21) та від 15 листопада 2021 року у справі № 149/1962/20 (провадження № 61-11553св21) зазначено, що за договором дарування обдарований безвідплатно набуває у власність майно і цим правочином не встановлюється обов`язок обдарованого вчинити або не вчиняти на користь дарувальника або іншої особи будь-яку дію, а отже правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що цей правочин не є оплатним.

Позивач відніс до тяжких обставин - наявність у його дружини ОСОБА_5 гіпертонічної хвороби, в зв`язку з чим, він, щоб уникнути погіршення стану її здоров`я, у разі його відмови укласти вказані договори, погодився на їх укладення.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем надано суду довідки:

- КНП «Херсонський обласний кардіологічний центр» про те, що ОСОБА_5 , 1944 року народження, зверталась на консультацію до кардіолога 21.01.2016 року та 30.01.2019 року; діагноз гіпертонічна хвороба ІІ ст. стадія 2 ризик 4. ІХС кардіосклероз дифузний, синусова тахікардія. СН І, ФК ІІ (а.с.90);

- ФОП ОСОБА_8 . Медичний центр «Панацея», про те що ОСОБА_5 , 1944 року народження, перебувала на лікуванні в МЦ з 15 грудня по 25 грудня 2014 року, з 12 січня по 22 січня 2016 року, з 07 по 17 серпня 2017 року, з 15 по 23 квітня 2019 року. З 15 по 23 квітня 2019 року х діагнозом ЦАС ІІ ступеню, ГБ ІІ ступеню, ДЄ ІІ ступеню змішаного ґенеза, з вертебробазилярной недостатністю, астинезацією. ІБС; дифузний кардіосклероз, СН ІФКГ. ДДЗП, обмінний поліостеартроз. Глаукома обох очей (а.с.91);

- КНП «Херсонський міський перинатальний центр ІІ рівня ім. З.С.Клименко», про те, що ОСОБА_5 перебувала на лікуванні в гінекологічному відділенні з 20 по 25 лютого 2019 року. 21 лютого року проведено операцію: цервіксектомія, кольпектомія. Виписана з відділення 25 лютого 2019 року в задовільному стані.

Надані позивачем довідки лише підтверджують той факт, що ОСОБА_5 мала хронічні захворювання та періодично проходила лікування в медичних закладах, в тому числі до квітня 2019 року. Вказані довідки не є достатніми доказами на підтвердження існування тяжкої хвороби дружини, що існувала на момент укладення позивачем оспорюваних угод, тоді як інших доказів наявності сукупності двох взаємопов`язаних умов: тяжкої обставини, під впливом якої ОСОБА_1 вчинив вказані правочини та вчинення договорів про поділ майна подружжя та дарування частки земельної ділянки дружині, на вкрай невигідних умовах, матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні підстави вважати, що оспорювані правочини укладено саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин, викликаних хворобою дружини позивача, на користь якої, в тому числі, вчинено договір дарування.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт укладення договорів на вкрай невигідних для нього умовах під впливом тяжких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання оспорених договорів недійсними.

Звертаючись до суду з позовом про визнання за ним права особистої власності на будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вказував, що спірний будинок був придбаний за його особисті кошті, отримані в якості авансу від продажу 09 липня 1998 року належної йому квартири, розташованої в АДРЕСА_3 .

Позивач зазначав, що вказана обставина підтверджена довідкою КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР № 149 від 13.04.2021 року.

Зі змісту зазначеної довідки, виданої на запит адвоката Бебік О., слідує, що відповідно до матеріалів інвентарної справи, згідно договору купівлі-продажу № 2504 від 09.07.1988 року, зареєстрованого на товарній біржі Смарагд Південь в журналі біржових угод, реєстраційний номер №2504 від 09.07.1998 року, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою АДРЕСА_3 було відчужено за 28660 гривень (а.с.16).

Суд першої інстанції, проаналізувавши умови оспорених договорів про поділ майна подружжя та про дарування частки земельної ділянки, в яких сторони чітко підтверджують та визнають, що будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю, дійшов висновку, про відсутність підстав вважати вказаний будинок особистою власністю позивача.

Подружжя ОСОБА_1 , перебуваючи в шлюбі придбало спірний будинок 04 червня 1998 року, тоді як продаж квартири АДРЕСА_4 було здійснено 09 липня 1998 року.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що надана позивачем довідка КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР № 149 від 13.04.2021 року не містить даних щодо власника вказаного в ній об`єкта нерухомості. Апелянт не надав і суду апеляційної інстанції даних, що вказана квартира належала саме йому і він був єдиним її власником.

Отже, позивачем належними та допустими доказами не доведено, що будинок АДРЕСА_1 було придбано ним під час перебування в шлюбі за особисті кошти.

При цьому, судом першої інстанції правильно вказано, що вимога про визнання спірного будинку особистою власністю позивача є похідною від вимог про визнання недійсними оспорених договорів, з підстав які вказані позивачем у позові (правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах), в задоволенні яких судом відмовлено, а тому вимоги про визнання будинку особистою власністю позивача не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази надані сторонами, дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2024 року.

Головуючий І. В. Вейтас

Судді С. В. Радченко

І. В. Склярська