Головуючий у І інстанції Кушнір С.І.
Провадження № 22-ц/824/1717/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Аграрний фонд»на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Аграрний фонд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києваз позовом до АТ «Аграрний фонд», у якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 704 356,00 грн., посилаючись на те, що перебував у трудових відносинах з АТ «Аграрний фонд».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.08.2022 року у справі №752/5589/20 змінено наказ Публічного акціонерного товариства «Аграрний Фонд» від 21 листопада 2019 року №515-к про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ПАТ «Аграрний Фонд», встановивши дату звільнення - 12.03.2020 року, а формулювання звільнення - за п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України «припинення повноважень посадових осіб»; стягнуто з Акціонерного товариства «Аграрний Фонд» на користь ОСОБА_1 суму вихідної допомоги при звільненні в розмірі 2 704 356,00 грн. та судовий збір у розмірі 42 667 грн. 34 коп.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 року стягнуто з АТ «Аграрний Фонд» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

23.01.2023 року в Північному апеляційному господарському суді відбувся розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства «Аграрний фонд» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2022 року та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 року у справі №752/5589/20. У задоволенні апеляційної скарги відмовлено повністю.

12.04.2023 року колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду була винесена постанова, якою касаційну скаргу Акціонерного товариства «Аграрний Фонд» залишено без задоволення.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2022 року та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 року у справі №752/5589/20 набрали законної сили 23.01.2023 року.

30 січня 2023 року до Акціонерного товариства «Аграрний фонд» направлено заяву про добровільне виконання рішення суду.

13 лютого 2023 року Акціонерне товариство «Аграрний фонд» виконало основне та додаткове рішення суду та перерахувало на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 2 235 503,79 грн.; також внесено зміни до трудової книжки у відповідності до резолютивної частини рішення суду.

Разом із тим, АТ «Аграрний фонд» не виконав вимоги ст. 117 КЗпП України та не виплатив ОСОБА_1 відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

З огляду на вищевказане, 20 лютого 2023 року до АТ «Аграрний фонд» направлено вимогу щодо відшкодування ОСОБА_1 2 704 356 грн. за затримку розрахунку при звільненні, що передбачено ст. 117 КЗпП України.

Вказана вимога отримана АТ «Аграрний фонд» 22 лютого 2023 року, проте АТ «Аграрний фонд» на даний час не виконав вимоги ст. 117 КЗпП України та не відшкодував ОСОБА_1 2 704 356,00 грн. за затримку розрахунку при звільненні.

Враховуючи те, що вихідна допомога мала бути виплачена АТ «Аграрний фонд» при звільненні позивачу та не була виплачена з вини роботодавця, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити йому відшкодування, передбачене ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Середня заробітна плата позивача згідно рішення у справі №752/5589/20 становить 450 726 грн. (21,5 днів х 20964 грн./день).

Час затримки розрахунку при звільненні починається з моменту отримання позову АТ «Аграрний фонд» (березень 2020 року) та обмежується шістьма місяцями згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, що має бути виплачене АТ «Аграрний фонд» згідно ст. 117 КЗпП України, становить: 450 726 грн. х 6 = 2 704 356,00 грн., що і просив стягнути позивач з відповідача на свою користь.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2023 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Аграрний фонд» (, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Очаківська/пров. Очаківський, буд. 5/6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 2 620 500 (два мільйони шістсот двадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 коп., з утриманням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Аграрний Фонд» (, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Очаківська/пров. Очаківський, буд. 5/6) в дохід держави судовий збір у розмірі 13 420,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що позивачем у відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України вимогу про розрахунок при звільненні заявлено не було, крім заяви представника ОСОБА_1 про добровільне виконання рішення суду від 30.01.2023 року.

Згідно ж ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідач у скарзі зазначає, що у даному випадку неоспорювана сума була виплачена позивачу, а щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.11.2019 року в сумі 1 446 516,00 грн. та виплати вихідної допомоги відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України у розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку, який за підрахунками позивача неодноразово змінювався до 6 213 606,85 грн., то під час розгляду справи №752/5589/20 з цих питань існував спір.

З аналізу зазначених норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП (на яку посилається позивач) є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов роботодавці повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Більше того, ч. 2 ст. 117 КЗпП України передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідач у скарзі у зв`язку із викладеним зазначає, що якщо б позивач заявив, змінив чи збільшив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача за затримку розрахунку при звільненні вихідної допомоги, з моменту отримання позову (березень 2020 року), суд при винесенні рішення по справі № 752/5589/20 міг би їх розглянути.

Натомість, після ухвалення судового рішення Господарським судом м. Києва від 18.02.2022 року по справі № 752/5589/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 року, отриманою відповідачем 08.02.2023 року, серед іншого вирішено лише стягнути з АТ «Аграрний фонд» суму вихідної допомоги при звільненні в розмірі 2 704 356,00 гривень.

Однак, як вбачається з рішення Господарського суду м. Києва від 18.08.2022 року по справі № 752/5589/20 «29.03.2022 на адресу Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшов лист б/н від 23.02.2022, в додатках до якого додано позовну заяву в новій редакції зі зміненими позовними вимогами».

Позивач в позовній заяві (зміненій редакції) просив стягнути суму вихідної допомоги у розмірі 6 213 606,85 грн., а в подальшому 16.06.2022 року зменшив свої позовні вимоги, що підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 18.08.2022 року, що підтверджує те, що позивач остаточно вирахував дану суму лише після неодноразового перегляду контррозрахунків, наведених відповідачем.

Більше того, спір у справі № 752/5589/20 виник у зв`язку з формулюванням причин звільнення, про що свідчить основна вимога позову від 16.03.2020 року щодо скасування наказу про звільнення та зміни підстави звільнення з п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а похідні щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 1 446 516,00 грн. (судом відмовлено в задоволенні цієї частини) та вихідної допомоги 2 704 355,40 грн. (розмір якої постійно змінювався позивачем з початку розгляду справи до її вирішення в господарському суді). Тобто, лише після зміни підстав звільнення позивача у відповідача виник обов`язок сплати вихідної допомоги, розмір якої встановив суд.

З викладеного вище вбачається, що після ухвалення судом рішення, зокрема, про стягнення суми вихідної допомоги при звільненні в розмірі 2 704 356,00 грн., яке було виконано в добровільному порядку відразу після набрання ним чинності, що не заперечується позивачем, положення ст. 117 КЗпП, яка передбачає право на отримання компенсації за затримку проведення виплат при звільненні, до таких правовідносин застосовуватись не можуть, більше того позивач не направляв відповідачу вимогу про розрахунок при звільненні.

Також відповідач у апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду в частині того, що позивачем не пропущено строки позовної давності, визначені ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки вихідну допомогу ОСОБА_1 відповідач мав виплатити при звільненні, однак цього зроблено не було, у зв`язку з чим і виник спір у справі № 752/5589/20, то за наслідками задоволення позовних вимог про стягнення/нарахування цієї допомоги, виникли підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України. Однак така позиція не спростовує той факт, що дана позовна вимога мала бути заявлена ще у справі №752/5589/20 (а її розмір або був би визнаний судом, або був би змінений у цій же справі).

При цьому, у позовній заяві ОСОБА_1 не наведено причин пропуску строку, позивач не просить суд визнати причини пропуску тримісячного строку, передбаченого законодавством для звернення до суду з такими вимогами, поважними та не заявляє клопотання про його поновлення, у зв`язку з чим до його позовних вимог мають бути застосовані наслідки пропуску строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Усович О.І. просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Усович О.І. проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу АТ «Аграрний фонд» залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно відомостей з трудової книжки серії НОМЕР_2 , наказом ПАТ «Аграрний фонд» № 97-к від 28.04.2015 року позивач ОСОБА_1 призначений на посаду Голови правління ПАТ «Аграрний фонд».

Наказом ПАТ «Аграрний фонд» від 21 листопада 2019 року №515-к позивача звільнено з 21.11.2019 року з посади голови правління ПАТ «Аграрний Фонд» відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі №752/5589/20 від 18.08.2022 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 року та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.04.2023 року, змінено наказ Публічного акціонерного товариства «Аграрний Фонд» від 21.11.2019 року №515-к про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ПАТ «Аграрний Фонд», встановивши дату звільнення - 12.03.2020 року, а формулювання звільнення - за п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України «припинення повноважень посадових осіб». Стягнуто з Акціонерного товариства «Аграрний Фонд» на користь позивача суму вихідної допомоги при звільненні в розмірі 2 704 356,00 грн. та судовий збір у розмірі 42 667 грн. 34 коп.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 року стягнуто з АТ «Аграрний Фонд» на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

Суди дійшли висновків про необхідність змінити формулювання у наказі про звільнення позивача, вказавши підставу звільнення п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та вирішили питання про стягнення на користь позивача вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

При цьому, судами під час розгляду вищевказаної справи було визначено розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , який дорівнює 20 964,00 грн./день, та розмір його середньомісячної заробітної плати - 450 726,00 грн. (21,5 днів х 20 964,00 грн./день).

Виходячи з вищенаведених сум, судами був обрахований розмір вихідної допомоги, належної до виплати ОСОБА_1 , у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, - 2 704 356,00 грн. (450 726,00 грн. х 6 місяців).

Вказані обставини в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд першої інстанції обґрунтовано визнав такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, у якій брали участь ті самі особи.

З наданої позивачем виписки по його особовому рахунку від 13.02.2023 року, копії наказу АТ «Аграрний Фонд» від 10.02.2023 року №55-к та копії трудової книжки судом встановлено, що на виконання рішення суду у справі №752/5589/20 відповідач перерахував позивачу 2 177 006,58 грн., тобто визначену судом суму вихідної допомоги в розмірі 2 704 356,00 грн. з відрахуванням всіх необхідних податків і платежів; також викладено наказ ПАТ «Аграрний Фонд» від 21.11.2019 року № 515-к про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ПАТ «Аграрний Фонд» в новій редакції, відповідно до якої звільнено ОСОБА_1 з посади голови правління ПАТ «Аграрний Фонд» 12.03.2020 року відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обгрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц (провадження №14-429цс19).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зважаючи на те, що судовими рішеннями встановлено незаконність невиплати позивачу, як працівнику, при звільненні вихідної допомоги, стягнутої у зв`язку із цим в судовому порядку, законною та обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки ця вимога відповідає правовій нормі ст. 117 КЗпП України та підтверджується обставинами справи.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки позивачем під час розгляду справи суду на підтвердження обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, надано належні, допустимі та достовірні докази, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції обґрунтовано керувався розміром середньоденної заробітної плати позивача, визначеним судами при розгляді справи № 752/5589/20, який дорівнює - 20 964,00 грн., та, перемноживши цей розмір на 125 робочих днів (які є робочими днями за період часу з 12.03.2020 року по 11.09.2020 року - за 6 місяців), отримав суму 2 620 500,00 грн. (20 964,00 грн. х 125), яку і стягнув з відповідача на користь позивача.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що Солом`янський районний суд міста Києва, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України, апеляційний суд відхиляє, виходячи з наступного.

Колегія суддів зауважує, що наявність спору про розмір належних позивачу при звільненні сум у справі № 752/5589/20 не звільняла відповідача від обов`язку виплатити позивачу передбачене ст.ст. 116 та 117 КЗпП відшкодування у тому разі, якщо спір буде вирішений на користь позивача. А оскільки спір був вирішений судом на користь позивача, відповідач несе передбачену наведеними нормами КЗпП відповідальність за фактичну затримку виплатиналежних позивачу сум більше ніж на три роки.

При розгляді справи № 752/5589/20 судами було встановлено, що відповідач звільнив позивача незаконно, у зв`язку з цим було змінено підстави звільнення та стягнуто суму вихідної допомоги, на яку позивач мав законне право при звільненні. Таким чином судом були відновлені трудові права позивача, порушені відповідачем.

Рішення Господарського суду міста Києва у справі № 752/5589/20 є тим самим рішенням у розумінні ч. 2 ст. 117 КЗпП, яким спір щодо належних при звільненні сум (вихідної допомоги) був вирішений на користь працівника (позивача). Даним судовим рішенням було констатовано неправомірність дій відповідача як щодо підстав звільнення позивача, так і щодо невиплати сум, належних йому при звільненні з посади голови правління ПАТ «Аграрний фонд» 12.03.2020 року відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Вирішення спору у справі № 752/5589/20 на користь позивача зумовило не тільки обов`язок відповідача провести повний розрахунок згідно з рішенням суду, судом також було встановлено неправомірність розрахунку при звільненні за належними підставами, а отже, констатовано прострочення відповідача з виплати належних позивачеві сум.

Актуальна судова практика з цього питання містить однозначні висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17; постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16; постанова Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 160/12817/19), які зводяться до того, що:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

При цьому, слід зазначити, що позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку лише у травні 2023 року у зв`язку із тим, що лише 13.02.2023 року відповідачем йому були виплачені належні у розумінні ст. 117 КЗпП України суми, при цьому, відповідачем не було виконано обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 117 КЗпП, що і стало причиною звернення до суду.

Необгрунтованими є і доводи скарги про пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яким суд дав належну правову оцінку в оскаржуваному рішенні, обґрунтовано зазначивши про те, що рішення у справі №752/5589/20 щодо стягнення з АТ «Аграрний Фонд» на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги набрало законної сили 23 січня 2023 року у зв`язку з ухваленням постанови Північним апеляційним господарським судом, вихідну допомогу ОСОБА_1 фактично виплачено 13 лютого 2023 року, а з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку він звернувся до суду 02 травня 2023 року, що свідчить про дотримання позивачем тримісячного строку позовної давності, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано належну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_1 ухвалено обґрунтоване рішення про часткове задоволення його позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки Солом`янським районним судом міста Києва рішення від 10 листопада 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Аграрний фонд» - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: