ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 761/31747/16

провадження № 61-498 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу,- акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мневця Олександра Миколайовича на постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 22 вересня 2001 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року у справі № 761/19280/14-ц розірвано.

У період шлюбу було придбано майно - квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Toyota Yaris, сірого кольору, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яке зареєстровано за ОСОБА_2

Вказувала, що це майно придбано за грошові кошти, які подарували її родичі на свята та дні народження її та її сина. Подарункові кошти не оформлювалися будь-якими письмовими документами та фактично є усними договорами дарування. Отже майно, хоча і набуто за час шлюбу, але за грошові кошти, які не належали подружжю, а були подаровані її родичами, що є підставою для визнання такого майна її особистою приватною власністю.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд в порядку поділу майна визнати на собою право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Toyota Yaris», сірого кольору, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року у складі судді Піхур О. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано право приватної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63, 20 кв. м, житловою площею 44, 70 кв. м, та на автомобіль Toyota Yaris, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, а позивачка довела факт придбання за особисті кошти квартири АДРЕСА_1 та на автомобіля Toyota Yaris, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, особа, яка не брала участі у справі, -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року до участі у справі залучено правонаступників ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Постановою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана 30 травня 2007 року за кредитні кошти, отримані на підставі укладеного 30 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 кредитного договору № К284СК00260053, поручителем за яким є ОСОБА_1 . Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечувалось договором іпотеки від 30 травня 2007 року, предметом якого є спірна квартира.

Суд першої інстанції визнав право приватної власності на квартиру за позивачкою, внаслідок чого спільна сумісна власність подружжя трансформувалася у приватну власність ОСОБА_1 . Водночас, з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини придбання позивачкою квартири за її особисті кошти, переходу права власності у розумінні статті 23 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки спірну квартиру від іпотекодавця до іншої особи не відбулося.

Таким чином рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси АТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателя об`єкту нерухомого майна, якого до участі у справі не було залучено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мневець О. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року й залишити в силі рішенняШевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року.

Підставами касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 344/1044/16, від 28 вересня 2022 року у справі № 139/122/14, від 18 січня 2023 року у справі № 359/441/20 тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідження зібраних у справі доказів, ненадання їм належної правової оцінки та встановлення обставин на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 лютого 2024 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 761/31747/16 із Шевченківського районного суду м. Києва.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки зміна власника об`єкту іпотеки не припиняє дію договору іпотеки, а тому визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на спірну квартиру не порушує права АТ КБ «ПриватБанк» на об`єкт іпотеки.

Також зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» оскаржував в апеляційному порядку рішення суду лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права приватної власності на спірну квартиру та не оскаржував в частині визнання за позивачкою права приватної власності на автомобіль Toyota Yaris, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Суд апеляційної інстанції вийшов за межі доводів апеляційної скарги банка, відмовивши у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 22 вересня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року у справі № 761/19280/14-ц розірвано (а. с. 8, т. 1).

За час шлюбу було придбано майно, яке зареєстровано за ОСОБА_2 , - квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 63, 20 кв. м, житловою площею 44, 70 кв. м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30 травня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко М. Ф., зареєстрованим в реєстрі за № 1393, та витягом з Державного реєстру правочинів № 4060585 від 30 травня 2007 року; автомобіль марки «Toyota Yaris», сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу РСА від 23 березня 2006 року № НОМЕР_4 (а. с. 9-11, 25, т. 1).

Вартість квартири АДРЕСА_1 визначена у пункті 2.1 договору купівлі-продажу від 30 травня 2007 року та складає 782 750 грн.

Відповідно до висновку експертного дослідження від 06 жовтня 2017 року № 8043-061, проведеного експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Губським Ю. М., ринкова вартість автомобіля Toyota Yaris, реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 79 947, 36 грн (а. с. 88-90, т. 1).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 30 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № К2840К00260053, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 182 439, 60 дол. США на купівлю житла, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 29 травня 2027 року (а. с. 139-142, т. 1).

У пункті 7.3. кредитного договору сторони погодили, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає іпотека об`єкта - квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 надала згоду на укладання позичальником кредитного договору та передачу в іпотеку банку вказаної квартири, належної їй з позичальником на праві спільної сумісної власності, про що у кредитному договорі міститься відповідна відмітка.

30 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, який посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 1398, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_2 у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № К284СК00260053 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 136-139, т. 1).

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 753/3514/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року у справі № 753/3514/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 травня 2007 року № К284СК00260053 у розмірі 113 674, 38 євро, що станом на 16 січня 2016 року еквівалентно 2 999 866, 89 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року у справі № 753/3514/16-ц рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2016 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У судових рішеннях у справі № 753/3514/16-ц встановлено, зокрема, що за заявою ОСОБА_2 від 30 жовтня 2008 року кредитний договір від 30 травня 2007 року № К284СК00260053 переведено з валюти долар США на валюту євро. Розмір кредиту після конвертації склав 134 496, 82 євро, що погоджено додатковою угодою № 1 до кредитного договору, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів до 29 травня 2027 року. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30 травня 2007 року № К284СК00260053, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 30 травня 2007 року укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов`язувалася солідарно на добровільних засадах відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за його користування та штрафні санкції в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Мневця О. М. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає не в повній мірі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

У той же час Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 дійшов висновку, що у разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактичного спору між подружжям про поділ майна та спрямованість поданого позову на уникнення сплати боргу боржником (чоловіком позивача) або ж ускладнення виконання судового рішення про стягнення боргу.

Апеляційним судом враховано, що спірна квартира придбана за кредитні кошти та є предметом іпотеки, що виключає придбання позивачкою квартири за свої особисті кошти.

У кредитному договорі від 30 травня 2007 року № К284СК00260053 ОСОБА_1 , надаючи згоду на укладання її чоловіком ОСОБА_2 кредитного договору та передачу в іпотеку банку квартири АДРЕСА_1 , також вказувала, що це майно належить їй з позичальником на праві спільної сумісної власності.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, набути ними в період шлюбу, та не доведено належними та допустимими доказами придбання майна за її особисті кошти.

Апеляційним судом також враховано, що позов у цій справі подано після ухвалення Дарницьким районним судом м. Києва рішення від 21 липня 2016 року у справі № 753/3514/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 30 травня 2007 року № К284СК00260053 у розмірі 113 674, 38 євро, що еквівалентно 2 999 866, 89 грн.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Аналізуючи вищезазначене, а також фактичні обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником, а за спільним зобов`язанням подружжя відповідає спільним майном.

Досліджені апеляційним судом докази, а також встановлені у справі № 753/3514/16-ц обставини дають достатні підстави для висновку, що цільове призначення кредиту за кредитним договором від 30 травня 2007 року № К284СК00260053 - на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявною у матеріалах справи інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо накладення заборони відчуження у зв`язку з укладенням договору іпотеки (а. с. 135, т. 1).

Висновки судів узгоджуються правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц, Верховного Суду у постановах від 26 січня 2023 року у справі № 442/5855/21 (провадження № 61-8254св22), від 20 вересня 2023 року у справі № 303/3674/21 (провадження № 61-6315св23).

Враховуючи обставини цієї справи, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання за собою право особистої приватної власності на спірну квартиру, діяла недобросовісно, зловживала правом на шкоду правам й інтересам АТ КБ «ПриватБанк», намагалася перешкодити виконанню судового рішення про стягнення, оскільки надаючи згоду на укладення ОСОБА_2 кредитного договору від 30 травня 2007 року № К284СК00260053 та передання квартири АДРЕСА_1 в іпотеку банку, ОСОБА_1 вказувала, що ця квартира належить їй з позичальником на праві спільної сумісної власності (а. с. 142, т. 1).

Вказаних обставин позивачем не спростовано, а її доводи зводяться значною мірою до необхідності переоцінки доказів у справі.

Слід звернути увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку як кожному доказу окремо, так і доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на спірну квартиру.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у зазначених ним постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції у вказаній частині прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального чи порушенням норм процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду вчастині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на спірну квартиру - без змін.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що АТ КБ «ПриватБанк» оскаржував в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права приватної власності на спірну квартиру та не оскаржував в частині визнання за позивачкою права приватної власності на автомобіль Toyota Yaris, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Апеляційна скарга не містить відповідних доводів апелянта та підстав скасування судового рішення в цій частині. Переглядаючи справу в апеляційному порядку та скасовуючи рішення суду першої інстанції повністю, апеляційний суд не досліджував обставини придбання автомобіля, не мотивував підстави скасування рішення в цій частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин, постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на автомобіль Toyota Yaris, реєстраційний номер НОМЕР_1 , підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мневця Олександра Миколайовича - задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 рокув частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права особистої приватної власності на автомобіль Toyota Yaris, сірого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , - скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року в цій частині залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович