ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/2975/23 Номер провадження 22-ц/814/3135/24Головуючий у 1-й інстанції Сайко О.О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.,

з участю представника позивача адвоката Курячого А.М., представника відповідачів адвоката Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником - адвокатом Курячим Андрієм Миколайовичем,

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 05 червня 2024 року, постановлене суддею Сайко О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Пирятинської міської ради, про усунення перешкод,

в с т а н о в и в:

14.12.2023 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю та виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з жилого будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що у серпні 2022 року відповідачі, які не є членами сім`ї позивачки, але з ними у неї наявні родинні стосунки, внаслідок воєнних дій вимушено залишили своє постійне місце проживання у м.Бахмут Донецької області та в пошуках безпечнішого місця перебування, тимчасово зупинилися пожити у належному їй будинку. Останні запевнили її, що проживання матиме саме тимчасовий характер і, що, пересвідчившись у безпечності обстановки вони переїдуть до інших родичів. На той час позивачка мала намір виїхати за межі України, а тому не заперечувала проти їх тимчасового проживання в належному їй будинку з тим, щоб посприяти їм, як біженцям, в пошуках місця проживання. Будь-якого наміру надавати відповідачам житло на постійній основі вона не мала, договір чи угода про користування будинком між сторонами не укладалися.

У подальшому, скориставшись її довірою, відповідачі вказали належний їй будинок, як місце свого постійного проживання та відмовляються виселятися, стверджуючи, що вони є членами її сім`ї. Позивачка проти викладеного заперечує, а відповідачі, провокуючи конфлікти, фактично унеможливлюють використання будинку самою позивачкою та членами її сім`ї. Із підстав викладеного, просить захистити порушене право згідно заявлених позовних вимог.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 05.06.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що з огляду на обставини, які змусили відповідачів залишити власне житло, наявність між сторонами родинних стосунків та відсутність доказів, що відповідачі чинять перешкоди для проживання позивачці у будинку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, судом враховано, що інтереси позивачки, як власника житла, не перевищують інтересів відповідачів, у яких не припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, не забезпечені іншим житловим приміщенням.

Позивачка, в інтересах якої діє адвокат Курячий А.М., оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що відповідачі не є членами сім`ї позивачки та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із нею та ведуть спільне господарство. Вона лише дозволила їм декілька місяців, за її відсутності, пожити у належному їй будинку, зареєструвавшись як тимчасово переселені особи. В силу правової необізнаності позивачки договір із відповідачами щодо користування будинком не укладався. На даний час вона має намір повернутися до свого власного дому, як єдиного житла, де була відсутня поки гостювала у родичів, але побоюється відповідачів. Вважає, що останні, скориставшись її довірливістю, фактично заволоділи належним їй житлом. Звертає увагу, що за отриманням соціального житла для тимчасово переселених осіб вони не зверталися та виїжджати наміру не мають.

Доводить, що оскаржуване судове рішення суперечить вимогам ч.1 ст.317, ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, за яких зміст права власності становлять право володіння, користування та розпорядження власником своїм майно на власний розсуд. Тоді як згідно зі сталою позицією Верховного Суду, зокрема, сформованою у справі №695/2427/16-ц від 09.10.2019, як власник, вона має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають із нею та ведуть спільне господарство, усунення порушення свого права власності.

Наголошує, що відповідачі мотивували необхідність тимчасового прихистку в будинку позивачки потребою у додатковому часі для організації свого переїзду на проживання у м.Київ. Після того як вони передумали переїздити, обставина, яка зумовила надання їм позивачкою житла припинила своє існування. Безстрокового проживання сторони не погоджували, тоді як відповідачі мають право на забезпечення соціальним житлом.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд безпідставно надав перевагу інтересам відповідачів, залишивши поза увагою, що внаслідок такої поваги до прав тимчасових мешканців, які вселилися у чужий будинок, на думку позивачки, шляхом введення її в оману, порушуються права власника, яка є людиною пенсійного віку зі слабким здоров`ям та на даний час фактично позбавлена можливості повернутися із-за кордону на Батьківщину.

Як на порушення норм процесуального закону вказує, що аналізуючи докази позивача у справі судом не надано такої ж відповідної оцінки доводам представника відповідача, які складались виключно із його усних заяв щодо обставин справи. Також, на думку сторони позивача, судом не повно з`ясовано обставини справи, зокрема, щодо наявності у відповідачів іншого жита та можливості його отримати. Натомість, безпідставно надано перевагу показанням свідку ОСОБА_4 , яка суду показала, що позивачка не може самостійно повернутися додому з-за кордону через похилий він, а не свідкам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили, що позивачка хоче повернутися додому, але там живуть відповідачі, які не виселяються.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16.08.2024 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 02.09.2024.

23.09.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшли відзиви відповідачів на апеляційну скаргу, яку просять залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

25.09.2024 представник позивача адвокат Курячий А.М. подав до апеляційного суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

25.09.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява третьої особи виконавчого комітету Пирятинської міської ради про розгляд справи без участі представника ради, при розгляді справи покладається на розсуд суду.

У суді апеляційної інстанції представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на скасуванні судового рішення та постановленні нового про задоволення вимог позову.

Представник відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення районного суду без змін.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власницею жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (раніше - ОСОБА_7 ), що підтверджується свідоцтвом про право власності від 08.12.1999, виданим на підставі рішення виконкому Березоворуської сільської ради №101 від 27.11.1999./а.с.12, 14/

За змістом листа Березоворудського старостинського округу від 16.08.2023 №5675/02-29, ОСОБА_1 , яка згідно господарської книги №3 с.Березова Рудка, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на серпень 2023 року зареєстровані (та тимчасово проживаючі внутрішньо переміщені особи) в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 :

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власник;

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка;

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка;

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка;

- ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , тимчасово проживаючий ВПО №1622-;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , тимчасово проживаюча ВПО №1622-./а.с.16/

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у м.Бахмут Донецької області та як тимчасово проживаючі внутрішньо-переміщені особи зареєстровані у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.16, 58-61/

19.11.2023 ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 лист з проханням звільнити належний їй житловий будинок за вказаною адресою в термін до 25.11.2023. В іншому випадку, вона буде вимушена вирішувати дане питання в судовому порядку./а.с.17-23/

Судом першої інстанції допитано у якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

При постановленні рішення районний суд виходив із того, що відповідачі не є членами сім`ї позивачки, договір на користування житловим приміщенням між сторонами не укладався. Відповідачі вселилися в будинок з дозволу позивача. Обставина, яка була підставою для вселення відповідачів - їх вимушене залишення місця проживання у м. Бахмут Донецької області внаслідок воєнних дій - на цей час не відпала. Іншого житла відповідачі не мають. Доказів того, що між сторонами була установлена домовленість на тимчасове проживання (до року) у будинку позивачки, належними та допустимими доказами не доведена.

Установивши викладене, районний суд дійшов висновку, що у даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка наразі не є його користувачем, та користувачами цього будинку з приводу користування вказаним житлом. Доказів того, що між сторонами існують неприязні стосунки, а також, що відповідачі чинять перешкоди для проживання у будинку позивачем не надано. Тоді як інтереси позивачки, як власника житла, не перевищують інтересів відповідачів, у яких не припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, не забезпечені іншим житловим приміщенням.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За змістом частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними (ст.157, ч.1 ст.116 ЖК УРСР).

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК УРСР).

Із матеріалів справи убачається, що відповідачі, як внутрішньо-переміщені особи, зі згоди власника житла, з якою перебувають у родинних відносинах, у період військового стану вселилися у належний їй житловий будинок. Доказів на підтвердження погодження сторонами обмежених строків проживання (кілька місяців) стороною позивача не надано, як і передумов такого вселення (переїзд до інших родичів у м.Києві), що не може бути виправдано правовою необізнаністю позивачки. Натомість, посилання останньої щодо введення її в оману, а отже наявності умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману, повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто позивач, яка такий процесуальний обов`язок не виконала.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, але не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020.

При цьому колегія суддів ураховує відсутність у справі будь-яких доказів на підтвердження обставин перетину позивачкою державного кордону України, зокрема, коли саме мали місце такі події, а також, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні позивачкою належною їй власністю, зокрема, перешкоджають її поверненню додому.

Посилання сторони позивача у доводах апеляційної скарги на показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили, що позивачка хоче повернутися додому, але там живуть відповідачі, які не виселяються, колегія суддів відхиляє. Такі покази свідків є малоінформативними і з їх змісту не зрозуміло джерело походження інформації.

Доводи апеляційної скарги, що районним судом неповно з`ясовано обставини справи, зокрема, щодо наявності у відповідачів іншого жита спростовуються наявними у справі доказами та не заперечуються відповідачами, які мають зареєстроване місце проживання на тимчасово окупованій території України. Тоді як реалізація відповідачами права на отриманням соціального житла для тимчасово переселених осіб не впливає на висновки районного суду, що наразі, за встановлених обставин, відсутніми є підстави для їх примусового виселення без надання іншого житлового приміщення.

При цьому колегія суддів наголошує, що неподання відповідачами письмового відзиву на позовну заяву не є безумовною підставою для його задоволення. Оскільки суд оцінює докази за внутрішнім переконанням та не зобов`язаний приймати те чи інше рішення залежно від процесуальних дій учасників сторін.

Доводи апеляційної скарги про недотримання балансу прав сторін та безпідставного надання переваги інтересам відповідачів, колегія суддів відхиляє, як такі що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, що за встановлених обставин припинення права користування відповідачами спірним житлом не відповідатиме принципу пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети (рішення ЄСПЛ від 09жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankovav.Slovakia»), заява № 7205/02, §60-63).

Із огляду на викладене, враховуючи обставини, якими зумовлені підстави користування чужим майном, відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні власністю, районний суд дійшов правильного висновку, що інтереси позивачки, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не перевищують інтересів відповідачів, які так само як і позивачка є людьми похилого віку та мають ряд хронічних захворювань.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до загального цитування норм матеріального права та їх довільного трактування на власну користь. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.367,368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником - адвокатом Курячим Андрієм Миколайовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 05 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27.09.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак