Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6601/14-ц Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Коломієць О.С.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 274/6601/14 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2023 року, ухваленого під головуванням судді Корбута В.В. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі Банк, Товариство, ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № ZRH0GK4 від 11.07.2008 у розмірі 51 130,90 доларів США, що за курсом 12,95 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.10.2014 складає 662 145,16 грн.

В обґрунтування позову зазначалось, що 11.07.2008 між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ZRH0GK4 за умовами якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 42 351,60 доларів США на термін до 11.07.2023, а останній зобов`язався повернути його та сплатити відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі у строки та у порядку, встановлені кредитним договором.

Банк зобов`язання за цим договором виконав у повному обсязі, проте ОСОБА_1 зобов`язань з погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та інших платежів належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 14.10.2014 в нього утворилась заборгованість у загальному розмірі 51 130,90 доларів США.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20.02.2015 позов задоволено (т. 1, а.с.39 40).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.05.2015 заочне рішення від 20.02.2015 скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.

ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом від 19.08.2015 (т.1, а.с.148 151), а також із зустрічним позовом від 17.08.2015 (т.1, а.с.182 194), які ухвалою від 10.11.2015 були прийняті до спільного розгляду з первісним позовом ( т.1, а.с.197), у якому, з урахуванням заяви від 31.05.2021 (т.2, а.с.77 99), яка ухвалою від 31.05.2021 була прийнята до розгляду (т.3, а.с.100), просить визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір № ZRHOGK від 11.07.2008, визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу Житомирської області Литвином О.С., згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначив, що Банк 11.07.2008 не надав йому кредит у валюті та сумі, вказаних у пункті 8.1 кредитного договору №ZRHOGK від 11.07.2008, тобто не виконав зобов`язання за цим договором, чим порушив його істотну умову. Обставину видачі Банком кредиту у розмірі 35 000,00 доларів США документально не видається за можливе підтвердити, що підтверджується висновком експерта. Банк не мав законних підстав для відкриття йому рахунку № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсоткам та іншім платежами, Банк ніколи не відкривав йому ніяких банківських рахунків. Умова у кредитному договорі №ZRHOGK від 11.07.2008 про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту є нікчемною, а деякі пункти цього договору є несправедливими. Також у договорі зазначено проценту ставку, яка відрізняється від реальної процентної ставки, визначеною у висновку експерта. У зв`язку з тим, що кредитний договір №ZRHOGK від 11.07.2008 підлягає визнанню недійсним, то укладений в забезпечення його виконання договір іпотеки також підлягає визнанню недійсним, оскільки недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2023 року первісний позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZRH0GK4 від 11.07.2008 станом на 14.10.2014 у розмірі 50 334,85 доларів США, що за курсом 12,95 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.10.2014 складає 651 836,3075 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити. Рішення районного суду в частині зустрічного позову не оскаржувалося, тому не було предметом розгляду.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 09.11.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2023 року без змін.

02 березня 2024 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити частково.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при зверненні до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості кредитор зобов`язаний використовувати заходи досудового врегулювання спору на направляти відповідну вимогу позичальнику, що регулюється положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що була чинною до 10.06.2017. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. В матеріалах справи відсутні докази направлення вимоги про усунення порушення умов договору (погашення прострочених платежів по графіку), а тому згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15, суд, встановивши, що кредитор не направляв таку вимогу або не дочекався завершення строку виконання такої вимоги, повинен відмовити кредитору через те, що подача позову про стягнення боргу була передчасною.

Вказує, що позивачем (Банком) не доведено належними доказами факт видачі кредитних коштів ОСОБА_1 у розмірі 42 351, 60 доларів США відповідно до п. 8.1. кредитного договору №ZRHOGK від 11.07.2008. Вважає заяву на видачу готівки №1 та виписку по рахунку неналежними доказами у справі на підтвердження обставин видачі кредитних коштів ОСОБА_1 , оскільки вони неналежно оформлені (частково заповнені російською мовою та містять граматичні помилки). Наголошує, що суд повинен прийняти до уваги лише первинні докази, які засвідчують господарсько-цивільні операції з фінансовими ресурсами.

Звертає увагу, що видати кошти з каси банку можна з рахунку клієнта (2620, 2630, 2635). Відкриття рахунків відбувається на договірній основі, а договір банківського рахунку НОМЕР_2 у справі відсутній, таким чином вважає, що АТ «ПриватБанк» фактично не доводить факту заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № №ZRHOGK від 11.07.2008. Крім того вважає, що операція по погашенню заборгованості шляхом внесення готівки з каси банку на рахунок 2909 не передбачена відповідними постановами НБУ, що свідчить про відсутність доказів погашення ОСОБА_1 певний час заборгованості по кредитному договору та погашення кредиту по банківському рахунку № НОМЕР_1 .

Таким чином вважає, що Банк не довів факт видачі кредитних коштів у розмірі 35 000 дол. США або у розмірі 42 351, 60 дол. США в контексті ст. 76 ЦПК України. Також вважає, що Банком не доведено видачу кредитних коштів у розмірі 16 934, 21 дол. США відповідно до додаткової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та Банком від 25.07.2011 до кредитного договору. Вважає її неукладеною, оскільки і ній відсутній підпис ОСОБА_1 . Також Банком не надано доказів сплати ОСОБА_1 страхових платежів в сумі 5907, 75 дол.США, так як вважає, що і договори страхування ним не укладалися і вони відсутні в матеріалах справи (договори страхування майна та договори особистого страхування), а тому у ОСОБА_2 відсутній обов`язок зі сплати вказаних сум.

Виходячи із наведеного, ОСОБА_2 вказує, що за відсутності доказів отримання кредитних коштів в сумах 16934, 21 дол.США та 5907, 75 дол.США, у ОСОБА_1 відсутній обов`язок зі сплати вказаних сум. Таким чином скаржниця не погоджується із розміром заборгованості, яку просить стягнути Банк із ОСОБА_1 .

Вважає обгрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання кредитного договору №ZRHOGK від 11.07.2008 недійсним, а саме обов`язку позичальника по сплаті винагороди у розмірі 1050,00 дол.США за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3.00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів зазначеного у пункті 8.1., винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. кредитного договору №ZRHOGK від 11.07.2008 року, що підтверджено матеріалами справи та поданими доказами, а тому Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області безпідставно відмовив у задоволенні в зазначеній частині позовної вимоги, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що банківський рахунок № НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 , так як договір про відкриття рахунку відсутній. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що банківський рахунок № НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 , докази надання ОСОБА_1 та отримання ним кредитних коштів, в тому числі розмір кредитних коштів, які реально були отримані ОСОБА_1 , відсутня реально укладена додаткова угода 25.07.2011 до кредитного договору №ZRHOGK від 11.07.2008, договори страхування майна між страховою компанією ЗАТ "Страхова компанія "ІНГОССТРАХ" та ОСОБА_1 за період 11.07.2008 -14.10.2014, договори особистого страхування між страховою компанією ЗАТ "Страхова компанія "ІНГОССТРАХ" та ОСОБА_1 за період 11.07.2008 р.-14.10.2014р., відсутні докази сплати страхових платежів по реально укладеним договорам страхування майна та договорам особистого страхування за період 11.07.2008 -14.10.2014 ОСОБА_1 або ПАТ (ЗАТ) "Приватбанк" за дорученням ОСОБА_1 .

Також зазначає, що вирішуючи спір, судом першої інстанції безпідставно не визнано недійсними обов`язок позичальника по сплаті винагороди у розмірі 1050,00 дол.США за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів зазначеного у пункті 8.1., винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. кредитного договору від 11.07.2008 з огляду на позицію Об`єднаної Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15.

Таким чином вважає, що і первісний позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено факт отримання позичальником коштів, а умови договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та з урахуванням наведеного вище.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У додаткових поясненнях представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні первісного позову АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом. Зміст письмових пояснень в своїй сукупності зводиться до мотивів апеляційної скарги ОСОБА_2 . Окремо зазначає, що почеркознавча експертиза зроблена з копій документів, а не з оригіналів, що не відповідає вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5.

23.07.2024 від представника АТ КБ «Приват Банк» надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження, оскільки оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалося питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , яка є дружиною ОСОБА_1 .

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Гуржій Т.А. доводи апеляційної скарги підтримала з підстав наведених у ній, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі та просила задовольнити її в повному обсязі.

Представники Банку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечили з підстав, наведених у рішенні суду першої інстанції, просили залишити її без задоволення. Також просили закрити апеляційне провадження в частині оскарження первісного позову, а частині зустрічного позову рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до положень цивільного процесуального законодавства, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 11.07.2008 між Банком та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено кредитний договір № ZRH0GK4, за умовами якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього договору. Строк, вид, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором визначені у розділі 8 договору.

Відповідно до п. 8.1. кредитного договору Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти на строк з 11.07.2008 по 11.07.2023 включно у вигляді не поновлювальної лінії (далі кредит) у розмірі 42 351,60 доларів США на наступні цілі: у розмірі 36 443,85 доларів США на придбання нерухомості, з них 35 000,00 доларів США на придбання нерухомості шляхом видачі готівки через касу, а також 1 050,00 доларів США для сплати винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 210,05 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 183,80 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 5 907,75 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди з резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 7.2 договору (т. 1, а. с. 8 10).

Щомісячно у період сплати, яким є період з 10 по 15 число кожного місяця, Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 622,50 доларів США згідно Графіку погашення кредиту (додаток 2 до договору), що складається з заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди, комісії. При порушення Позичальником зобов`язань із погашення кредиту Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15 від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочення, але не менше 1,00 грн. Пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день сплати. При порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більше, ніж на 30 днів, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250,00 грн. + 5% від суми позову (т. 1, а. с. 8 10).

Із заяви на видачу готівки № 1 та виписки з рахунку ОСОБА_1 за період з 11.07.2008 по 25.05.2015 вбачається, що ОСОБА_1 14.07.2008 отримав готівкою 35 000,00 доларів США, про що свідчить його підпис (т. 1, а. с. 109, 140 144).

25.07.2011 між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до даного кредитного договору, за умовами якої загальний розмір наданого Банком кредиту збільшувався до 53 378,06 доларів США, а саме збільшився до 16 934,21 доларів США кредит на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, Додаток 1 (Графік погашення кредиту) викладено у новій редакції (т. 1, а. с. 104 108).

У зв`язку з укладенням додаткової угоди від 25.07.2011 Банк надав ОСОБА_1 кредит на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, у розмірі 11 165,24 доларів США, що також підтверджується випискою з рахунку ОСОБА_1 за період з 11.07.2008 по 25.05.2015 (т. 1, а. с. 140 144).

Згідно із виписки з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого Банком на виконання пункту 8.2 кредитного договору № ZRH0GK4 від 11.07.2008 р. ОСОБА_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам, ОСОБА_1 певний час належним чином виконував грошові зобов`язання за кредитним договором, здійснюючи передбачений договором щомісячний платіж у сумі 622,50 доларів США, що також вказує на те, що ОСОБА_1 отримав від Банку кредитні кошти у повному обсязі (т. 1, а. с. 110 120).

У справі судом першої інстанції призначалась судова почеркознавча експертиза та судово-економічна експертиза, за результатами проведення якої зроблено висновки від 01.08.2016 № 1/1053 та від 28.05.2020 № 2340/19/1587-1589/25 (відповідно), якою встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 на кредитному договорі та додатковій угоді, а також додатках до них Графіках платежів, виконані особисто ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 8 14).

Із виписок з рахунків ОСОБА_1 за період з 11.07.2008 по 25.05.2015 вбачається, що станом на 14.10.2014 виникла заборгованість у загальному розмірі 51 130,91 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 43 005,23 долари США, заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 3 855,31 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 1 020,91 долар США, пені у розмірі 796,06 доларів США та штрафу у загальному розмірі 2 453,20 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 14.10.2014 р. (який містить описку у загальному розмірі заборгованості: вказано 51 130,90 доларів США, тоді як правильним, якщо додати усі види заборгованості, є 51 130,91 доларів США), (т. 1, а. с. 4 6, 110 120, 140 144).

Щодо первісного позову.

Вирішуючи спір за первісним позовом, суд першої інстанції дійшов висновку, що Банк належним чином виконав зобов`язання перед ОСОБА_1 за кредитним договором № ZRH0GK4 від 11.07.2008 р. (з урахуванням додаткової угоди від 25.07.2011), та надав кредитні кошти у загальному розмірі 53 378,06 доларів США. Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 28.05.2020 р. № 2340//19/1587-1589/25 наведених обставин не спростовує, оскільки обґрунтований посиланням лише на окремі документи, які підтверджують конкретні обставини, та відсутністю у цих документах певних реквізитів, що, як зазначив суд, не є суттєвим (т. 3, а. с. 20 39). Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов Банку підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню підлягає заборгованість без урахування пені, тобто у розмірі 50 334,85 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 43 005,23 долари США, заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 3 855,31 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 1 020,91 долар США та штрафу у загальному розмірі 2 453,20 доларів США.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 09.11.2023 рішення суду першої інстанції в частині первісного позову залишено без змін.

Звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_2 оскаржує рішення суду першої інстанції в повному обсязі, тому предметом апеляційного перегляду є вимоги як за первісним позовом, так і за зустрічним позовом.

Переглядаючи рішення суду в частині вирішення вимог ПАТ АТ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , колегія суддів виходить із наступного.

Пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частинами першою та другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав на те, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Одночасно вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже процесуальним законодавством передбачений обов`язок суду апеляційної інстанції з`ясувати наявність правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, чи вирішено судом першої інстанції питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 352 ЦПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Так, із матеріалів справи вбачається, що предметом первісного позову є стягнення заборгованості за кредитним договором № ZRH0GK4 від 11.07.2008, який укладено між АТ «Приват Банк» та ОСОБА_1 . Із аналізу рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.02.2023 вбачається, що боржником за кредитним договором є саме ОСОБА_1 , а тому право оскаржувати розмір заборгованості за основним зобов`язанням при розгляді справи про стягнення заборгованості належить саме йому.

ОСОБА_1 використав своє право на апеляційне оскарження рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2023 року в частині первісного позову, яке постановою Житомирського апеляційного суду від 09.11.2023 залишено без змін.

Водночас, із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення заборгованості звернулася ОСОБА_2 , яка є дружиною позичальника (боржника). Ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині рішення не йдеться про заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № ZRH0GK4 від 11.07.2008.

Верховний Суд у своїх постановах від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року у справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18) від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 26 вересня 2024 у справі № 703/141/23 (провадження № 61-18259св23) зазначав, що той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 дійшов висновку про те, що права одного з подружжя у випадку не пред`явлення до нього позовних вимог не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір і є відповідачем у справі.

Отже судом апеляційної інстанції, після відкриття апеляційного провадження у справі було встановлено, що ні мотивувальна, ні резолютивна частини рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.02.2023 не містять жодних суджень чи висновків суду саме про права та обов`язки ОСОБА_2 .

Відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції щодо вирішення вимог за первісним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає закриттю. Вказані висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою в ухвалі від 31.07.2023 у справі № 161/5684/15-ц.

Щодо зустрічного позову.

Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції вказав, що під час укладення та під час виконання кредитного договору № ZRHOGK від 11.07.2008 р. ОСОБА_1 був обізнаний про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Зважаючи на наведене, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 в частині вимоги про визнання недійсним з моменту підписання кредитного договору № ZRHOGK від 11.07.2008.

Також суд відмовив у задоволенні іншої зустрічної позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу Житомирської області Литвином О.С., згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , оскільки до матеріалів справи вказаного договору або його копії не долучалось, тобто ОСОБА_1 не доведено обставини наявності такого договору.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Звертаючись із зустрічними позовними вимогами ОСОБА_1 вказував, що не отримував кошти в касі банку згідно умов п.8.1. кредитного договору, Банком не надано інформацію про сукупну вартість кредиту, деталізований графік погашення заборгованості із зазначенням сум погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, а тому вважав кредитний договір неукладеним, а його умови несправедливими. Зокрема вказував, що пункт 8.1. вказаного договору є нікчемним в частині визначення винагороди за надання фінансового інструменту, а тому просив визнати кредитний договір недійсним з моменту укладення, посилаючись на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року

N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою такого змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Практика правозастосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положень статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакціях, які набрали чинності з 13 січня 2006 року, зокрема в частині визнання нікчемними положень кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є усталеною (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц; постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15, від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц, від 19 квітня 2023 року у справі № 335/4991/16-ц, від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15-ц, від 06 грудня 2023 року у справі № 755/15848/20, від 24 квітня 2024 року у справі № 161/5741/21).

Отже, проаналізувавши зміст оспорюваного кредитного договору № ZRH0GK4 від 11.07.2008, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував, що положення пункту 8.1 спірного кредитного договору від 11 липня 2008 року № ZRH0GK4, зокрема: винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Таким чином, безпідставними є висновки суду першої інстанції про помилковість позиції ОСОБА_1 щодо нікчемності умов у кредитному договорі № ZRHOGK від 11.07.2008 про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що умови пункту 8.1 кредитного договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту, за резервування ресурсів та за проведення додаткового моніторингу суперечать вимогам наведеного вище законодавства, яке регулює публічний порядок у сфері споживчого кредитування, а тому є нікчемними в силу закону, і не підлягають визнанню недійсними, проте зазначене не має наслідком визнання недійсним договору у цілому.

Крім того, така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як несправедливості включених до нього умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, ОСОБА_1 необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, проте, позивачем такі підстави не були доведені.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 11.07.2008 між Банком та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено кредитний договір № ZRH0GK4, за умовами якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти на строк з 11.07.2008 по 11.07.2023 включно у вигляді не поновлювальної лінії ( кредит) у розмірі 42 351,60 доларів США. 25.07.2011 між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до цього кредитного договору, за умовами якої загальний розмір наданого Банком кредиту збільшувався до 53 378,06 доларів США, а саме збільшився до 16 934,21 доларів США кредит на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, Додаток 1 (Графік погашення кредиту) викладено у новій редакції (т. 1, а. с. 8-10, 104 108).

Згідно висновків експертизи від 01.08.2016 р. № 1/1053 та від 28.05.2020 р. № 2340//19/1587-1589/25 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 на вказаних договорі та додатковій угоді, а також додатках до них Графіках платежів, виконані особисто ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 8 14).

Із аналізу змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що сторони погодили усі істотні умови договору, зокрема суму кредиту, відсотки за користування кредитом та графік здійснення платежів, зокрема ОСОБА_1 надана інформація щодо загальної вартості кредиту станом на 11.07.2008 (без врахування суми збільшеного тіла кредиту том 1 а.с. 56) та деталізований графік погашення кредиту із розмежуванням суми відсотків, тіла кредиту та винагороди за резервування (том 1 а.с. 57-58), про що свідчить його підпис у відповідних документах.

Відтак, сторонами погоджені істотні умови кредитування сума кредиту, відсотки за користування кредитом та строк і графік повернення кредитних коштів (в момент укладення оспорюваного кредитного договору).

Крім того, отримання ОСОБА_1 коштів 14.07.2008 готівкою в сумі 35 000,00 доларів США підтверджується заявою на видачу готівки № 1, яка підписана ним особисто та випискою з рахунку ОСОБА_1 за період з 11.07.2008 по 25.05.2015 (т. 1, а. с. 109, 140 144, том 2 а.с. 8-14). Грошові кошти у розмірі 5 907,75 доларів США на сплату страхових платежів згідно пунктів 2.1.3, 2.2.7 договору були надані ОСОБА_6 шляхом перерахуванням Банком цих коштів відповідно до умов договорів страхування, а ОСОБА_1 при розгляді справи судом першої інстанції проти надання Банком цих коштів не заперечив. Крім того, місцевий суд обгрунтовано наголосив на наявності в матеріалах справи окремих договорів страхування, а саме договір страхування майна № ZRH0GK4 від 11.07.2008 р. та договір особистого страхування № ZRH0GK4 від 11.07.2008 р. (т.1, а.с. 145, 146), що також свідчить підтвердженням оплати вказаних послуг.

Також, як вбачається з виписки з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого Банком на виконання пункту 8.2 кредитного договору № ZRH0GK4 від 11.07.2008 р. ОСОБА_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам, ОСОБА_1 певний час належним чином виконував грошові зобов`язання за кредитним договором, здійснюючи передбачений договором щомісячний платіж у сумі 622,50 доларів США, що також вказує на те, що ОСОБА_1 отримав від Банку кредитні кошти у повному обсязі (т. 1, а. с. 110 120).

На виконання умов додаткової угоди від 25.07.2011 Банк 26.07.2011 надав ОСОБА_1 кредит на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору, у розмірі 11 165,24 доларів США, що також підтверджується випискою з рахунку ОСОБА_1 за період з 11.07.2008 по 25.05.2015 (т. 1, а. с. 140 144).

Відтак, в матеріалах справи міститься достатньо письмових доказів на підтвердження обставин отримання ОСОБА_1 кредитних коштів від АТ «Приват Банк» на виконання умов кредитного договору від 11.07.2008 та додаткової угоди до нього від 25.07.2011.

Таким чином Банком доведено факт укладення із ОСОБА_1 кредитного договору, а ОСОБА_1 не спростовано отримання ним від Банку кредитних коштів у розмірі 35 000,00 доларів США.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 357/2127/18 вказано: « Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 ( Положення № 254), визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Пунктом 5.1 глави 5 Положення № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виписки з особового рахунка клієнта банку можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції».

Верховний Суд у своїй постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 712/4821/16 вказав, що задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували виписку по особовому рахунку позичальника, яка є належним доказом наявності заборгованості боржника, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 та від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.

Таким чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що Банком не подано оригіналів первинних документів відкриття на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «Приват Банк», первинних документів про надання позичальнику грошових коштів в кредит, зокрема касових квитанцій виписок з рахунку, меморіальних ордерів, заяв про видачу коштів тощо, тим більше наявність у них помилок, не заслуговують на увагу та не мають вирішального значення, оскільки факт укладення кредитного договору, отримання коштів позичальником та сплата коштів, підтверджуються матеріалами справи, зокрема копіями цих документів, а інформація, відображена у них узгоджується із відомостями виписок по особовому рахунку ОСОБА_1 , які можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції, про що зазначив Верховний Суду у наведеній вище постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 357/2127/18.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1 не доведено суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, натомість матеріалами справи доводиться факт укладення оспорюваного кредитного договору та виконання Банком своїх зобов`язань за вказаним договором, зокрема в частині видачі кредиту, тому у задоволенні позову слід відмовити з наведених підстав.

Оскільки при вирішення спору в наведеній вище частині суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, проте допустив неправильне застосування норм матеріального права, тому апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в частині вирішення спору за зустрічним позовом.

Отже, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2023 року в частині зустрічного позову слід змінити з мотивів цієї постанови.

Водночас, колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні іншої зустрічної позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу Житомирської області Литвином О.С., згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , оскільки до матеріалів справи вказаного договору або його копії не долучалось, тобто ОСОБА_1 не доведено обставини наявності такого договору.

Але, навіть якщо виходити з того, що такий договір існує, у задоволенні зустрічної позовної вимоги про визнання його недійсним мало б бути відмовлено у зв`язку з тим, що ця вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним з моменту підписання кредитного договору № ZRHOGK від 11.07.2008, у задоволенні якої відмовлено.

Доводи скарги ОСОБА_2 в частині недоведення Банком видачі кредитних коштів та неознайомлення ОСОБА_1 в момент укладення кредитного договору від 11.07.2008 із графіком погашення кредитної заборгованості із розмежуванням погашення відсотків та тіла кредиту, а також розміру процентної ставки, що свідчить про недобросовісність дій банку та несправедливість умов кредитного договору по відношенню до споживача, спростовується наведеним вище та висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 28.05.2020 № 2340/19/1587-1589/25 по питанню 6 (том 3 а.с. 33).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в частині оскарження рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2023 року щодо вирішення вимог за первісним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в частині оскарження рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2023 року щодо вирішення вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 лютого 2023 року в частині зустрічного позову змінити з мотивів цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.11.2024.

Головуючий Судді: