ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1584/23

Головуючий у першій інстанції - Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/82/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Шапко В.М., Мальцева І.В.

сторони:

позивач: Акціонерне товариство "Універсал Банк"

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Універсал Банк" на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Рахманкулової І.П. від 25 травня 2023 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, у справі за позовом Акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року АТ "Універсал Банк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 106 526 грн. 15 коп. В обґрунтування вимог заявленого позову АТ "Універсал Банк" вказувало, що 23.10.2012 року між ПАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є АТ "Універсал Банк") та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №HL 15918, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 120 000 грн., зі строком користування до 10.10.2032 року, зі сплатою процентів, відповідно до умов договору. Кредитні кошти були отримані позичальником на придбання житлового приміщення. В забезпечення виконання зобов`язання позичальника ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, 23.10.2012 року між ПАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №HL 15918. Позивач зазначав, що банк виконав свої зобов`язання в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 120 000 грн., шляхом перерахування їх на поточний рахунок позичальника. Проте, у порушення умов кредитного договору та договору поруки, відповідачі взяті на себе зобов`язання належним чином не виконували, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка відповідачами у добровільному порядку не погашена. За доводами позивача, 23.09.2022 року банк направив відповідачам вимоги щодо сплати простроченої заборгованості. Вказану вимогу ОСОБА_2 отримала 27.09.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Позивач стверджував, що позичальник тривалий час сплачував заборгованість за кредитним договором, чим фактично визнавав умови кредитного договору, і факт наявності заборгованості. За вказаних обставин, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка станом на 28.12.2022 року складає 106 526 грн. 15 коп., з яких: прострочена заборгованість по сумі кредиту: 1 971 грн. 36 коп., заборгованість по сумі кредиту - 99 784 грн. 33 коп., відсотки - 4 770 грн. 46 коп., підвищені відсотки - 0 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25.05.2023 року було відмовлено у задоволенні позову АТ "Універсал Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Універсал Банк" просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 25.05.2023 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого АТ "Універсал Банк" позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 25.05.2023 року є необґрунтованим, ухваленим при неповному та необ`єктивному з`ясуванні обставин справи та наявних доказів. В доводах апеляційної скарги апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції від 25.05.2023 року відносно того, що позивачем не надано належних доказів отримання відповідачами вимоги про дострокове повернення кредиту, оскільки вказану вимогу ОСОБА_2 отримала 27.09.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. За доводами апелянта, термін повернення кредиту було визнано банком таким, що настав достроково на 61 день, а саме, 27.11.2022 року. Апелянт вказує, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 перебувала за кордоном, та вимогу банку не отримувала, є помилковим, оскільки із наданих копій закордонного паспорта відповідача ОСОБА_2 не вбачається, чи надана інформація відображає всі заповнені сторінки, чи лише окремі. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що відповідачі майже ввійшли в графік погашень. За доводами апелянта, навіть враховуючи, що відповідачами здійснювались платежі на погашення заборгованості, відповідно до розрахунку, у них наявна прострочена заборгованість по кредиту. Апелянт вказує, що станом на 27.03.2023 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №HL 15918 становить 99 418 грн. 83 коп., з яких: прострочена заборгованість по сумі кредиту - 107,44 грн., заборгованість по сумі кредиту - 98 561,72 грн., відсотки - 749,67 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - адвокат Дяченко К.О. просила залишити без змін обгрунтоване рішення суду першої інстанції від 25.05.2023 року, а апеляційну скаргу АТ "Універсал Банк", у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача АТ "Універсал Банк" - Антіпова О.А. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, не з`явились. Від представника відповідачів - адвоката Дяченко К.О. надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представника. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 23.10.2012 року між ПАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є АТ "Універсал Банк") та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №HL 15918, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 120 000 грн., строком користування до 10.10.2032 року, зі сплатою процентів, відповідно до умов договору (а.с.10-22, том 1).

Згідно п.1.2. укладеного договору, цільове призначення споживчого кредиту - на придбання майна, а саме: двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до абз.3 пункту 1.1. вказаного кредитного договору, сторони погодили, що тип процентної ставки за цим договором визначається, як змінювана (плаваюча) процентна ставка.

Згідно п.1.1.1 кредитного договору, за користування кредитом/кредитними коштами позичальник зобов`язується сплачувати кредитору проценти. Розмір процентної ставки визначається у процентах річних за наступною формулою (якщо інше не передбачено умовами цього договору), а саме: ''процентна ставка'' = індекс плюс маржа.

Сторони погодили, що при укладенні цього договору розмір індексу складає 12,51% річних, яка дорівнює "6М UIRD", що розрахований за 30.09.2011 року. Розмір процентної ставки складає - 16,95 % річних (п.1.1.2. кредитного договору). Сторони погодили, що перша дата перегляду ставки за цим договором застосовується, починаючи з 10.10.2013 року, і тільки з цієї дати застосовуються умови даного договору щодо автоматичного перегляду/встановлення нового розміру процентної ставки. Маржа - фіксований протягом визначеного строку дії цього договору показник, який встановлюється у період з 23.10.2012 року по 09.10.2013 року, на рівні 4,44% річних; у період з 10.10.2013 року до моменту повного виконання всіх зобов`язань позичальника за цим договором на рівні 3,5% річних. При настанні кожної наступної дати перегляду ставки розмір процентної ставки автоматично перераховується/встановлюється у новому розмірі за вказаною вище формулою, враховуючи розмір індексу, визначеного на таку дату перегляду ставки. Сторони погодили, що розмір процентної ставки надалі встановлюється автоматично без додаткових переговорів та/або узгоджень/повідомлень сторін та/або додаткових угод до цього договору у порядку та на умовах, викладених у цьому договорі.

Згідно п.2.3. зазначеного кредитного договору, видача кредиту проводиться на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

Відповідно до п.1.4. кредитного договору, погашення платежів за кредитом здійснюється позичальником у валюті кредиту.

Згідно п.2.4. кредитного договору, погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів.

Відповідно до п.2.5. кредитного договору, розмір щомісячного платежу встановлений у графіку погашення кредиту, що викладений у додатку №2 до кредитного договору (а.с.25-31, том 1).

В забезпечення виконання зобов`язання позичальника за вказаним кредитним договором, 23.10.2012 року між ПАТ "Універсал Банк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №HL 15918 (а.с.33-40, том 1).

Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі та надав позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами, що підтверджується меморіальним ордером №0362949UAH000002/65346 від 23.10.2012 року (а.с.60, том 1).

Як зазначено позивачем у позовній заяві, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за вказаним укладеним кредитним договором, з березня 2022 року з`явилася прострочена заборгованість, у зв`язку з чим банк направляв відповідачам вимоги №4453, №4452 від 21.09.2022 року та №4420 від 21.09.2022 року щодо сплати простроченої заборгованості за кредитним договором №HL 15918. Банк у своїх вимогах до позичальника та поручителя зазначив про необхідність негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги. (а.с.66-75, том 1).

Вказана вимога банку ОСОБА_1 не була отримана, та повернулась на адресу банку із відміткою Укрпошти "за закінченням терміну зберігання" (а.с.73, том 1).

Позивачем було надано суду копію рекомендованого повідомлення про вручення вимоги банку ОСОБА_2 ''особисто 27.06.2022 року'' (а.с.74, том 1).

Як вбачається із наданої ОСОБА_2 копії закордонного паспорту, ОСОБА_2 30.05.2022 року виїхала за межі України (а.с.137, том 1). У заяві від 06.03.2023 року ОСОБА_2 повідомила суд, що вона була змушена виїхати за межі України, і до України не поверталась, у зв`язку з чим вона просить суд інформувати її щодо розгляду даної справи, зазначаючи свою електронну адресу та номер телефону (а.с.131, том 1).

У зверненні до суду від 06.03.2023 року, в електронному режимі, відповідач ОСОБА_2 повідомляє суд, що через військові дії вона з травня 2022 року, як біженка перебуває разом із дитиною в іншій країні, її чоловіка також в м.Чернігові немає, у зв`язку з чим вони не могли отримувати повідомлень АТ ''Універсал Банк'' за місцем свого проживання. При цьому, ОСОБА_2 зазначає, що вони сплачують кошти за кредитним договором, і будуть продовжують сплачувати за вказаним кредитним договором, останні платежі ними вносились із запізненням, в силу обставин, що склались (а.с.138, том 1).

Згідно розрахунку позивача, заборгованість за кредитним договором від 23.10.2012 року, станом на 28.12.2022 року, становить 106 526 грн. 15 коп., до якої входить: 1 971 грн. 36 коп. - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 99 784 грн. 33 коп. - заборгованість по сумі кредиту; 4 770 грн. 46 коп. - відсотки (а.с.62-65, том 1).

Як вбачається з додаткових пояснень, наданих представником позивача (а.с.198-201, том 1), позичальником було здійснено платіж у розмірі 3 000 грн., вказана сума була розподілена 09.02.2023 року, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 , наступним чином: 30 грн. 00 коп. - комісія за безготівкові зарахування коштів на картковий рахунок; 1 095 грн. 04 коп. - погашення простроченої заборгованості; 1 874 грн. 96 коп. - погашення прострочених нарахованих відсотків. 06.03.2023 року позичальником було здійснено платіж у розмірі 8 040 грн. Частину вказаної суми у розмірі 6 513 грн. 30 коп. було розподілено за період з 10.02.2023 року по 09.03.2023 року наступним чином: 10 грн. 00 коп. - сплата комісії за обслуговування рахунку; 20 грн. 00 коп. - сплата комісії за обслуговування поточного рахунку; 80 грн. 40 коп. - комісія за безготівкові зарахування коштів на картковий рахунок; 1 719 грн. 28 коп. - погашення простроченої заборгованості; 4 683 грн. 62 коп. - погашення прострочених нарахованих відсотків. Після розподілу коштів на поточному рахунку № НОМЕР_1 за період з 10.02.2023 року по 09.03.2023 року на рахунку ОСОБА_1 залишилась сума у розмірі 1 526 грн. 70 коп., то за рахунок вказаної суми відбулося часткове погашення заборгованості за період з 10.03.2023 року по 27.03.2023 року, наступним чином: 272 грн. 21 коп. - погашення заборгованості; 1 254 грн. 49 коп. - погашення нарахованих відсотків.

За розрахунком банку, враховуючи часткове погашення заборгованості за кредитним договором, станом на 27.03.2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №HL 15918 становить 99 418 грн. 83 коп., з яких: 107 грн. 44 коп. - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 98 561 грн. 72 коп. - заборгованість по сумі кредиту; 749 грн. 67 коп. - відсотки.

Як вбачається із вказаного розрахунку, позичальник допустив прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором за розрахунковий період з 10.03.2022 року по 09.09.2022 року; з 10.10.2022 року по 09.11.2022 року; з 10.12.2022 року по 09.01.2023 року. При цьому, у вказаний період позичальник здійснював періодичні погашення кредиту, зокрема, банком зараховано сплачені відповідачами кошти по кредиту 05.10.2022 року; 08.12.2022 року; 09.02.2023 року; 06.03.2023 року та 10.03.2023 року, і прострочена заборгованість по кредиту, за розрахунком позивача, станом на 27.03.2023 року становила 107 грн. 44 коп.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 25.05.2023 року, відмовляючи у задоволенні позову АТ "Універсал Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідачі отримали вимоги банку про дострокове повернення кредиту. Оскільки відповідач ОСОБА_1 вимоги банку про дострокове повернення кредиту від 21.09.2022 року не отримував, про що свідчить поштове повідомлення про повернення рекомендованого поштового відправлення із відміткою про причину невручення ''за закінченням терміну зберігання''. Відповідач ОСОБА_2 суду повідомила, що вона з чоловіком та дитиною були вимушені виїхати з м.Чернігова, у зв`язку із бойовими діями. Вимога ОСОБА_2 була сформована банком 21.09.2022 року, та відправлена рекомендованим повідомленням і банком надано доказ про вручення цієї вимоги адресату ''особисто 27.09.2022 року''. Проте, відповідач ОСОБА_2 надала суду доказ її виїзду за межі України з 30.05.2022 року, тобто до направлення банком відповідної вимоги, і в її закордонному паспорті відсутня відмітка про повернення в Україну. Крім того, судом першої інстанції враховано, що позивач надсилав за адресами відповідачів листи, однак у зв`язку із відсутністю опису, суд позбавлений можливості достовірно встановити, що дійсно банком було направлено відповідачам, та чи є листи, надіслані на адресу відповідачів, саме вимогами про дострокове повернення кредитних коштів. На долучених позивачем конвертах відсутній штамп ''з описом'', який повинен бути проставлений працівником пошти, на виконання вимог п.61, п.108 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270, якщо поштове відправлення надсилається з описом вкладення, що суперечить умовам кредитних договорів про порядок направлення юридично значимих повідомлень. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження отримання відповідачами вимоги про дострокове повернення кредиту, а відповідачем ОСОБА_2 надано доказ виїзду її за межі України ще 30.05.2022, тобто задовго до направлення банком відповідної вимоги. В оцінці поведінки та способу ведення справ банком, судом було враховано, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Наведене відповідає позиці Верховного Суду у справі №199/7014/20 від 01.02.2023. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що дострокове стягнення з відповідачів кредитних коштів, наданих на придбання житла, суперечитиме принципу пропорційності, закріпленому у статті 11 ЦПК України, та становитиме для відповідачів надмірний тягар, враховуючи, що вони навіть не отримавши вимоги банку, будучи вимушеними переселенцями в умовах воєнного стану, майже увійшли у графік платежів та з жовтня 2022 року систематично вносять щомісячні платежі на повернення кредиту у розмірі більшому, ніж передбачено графіком погашення кредиту, і тому підстави для задоволення вимог заявленого позову, відсутні.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 25.05.2023 року про відмову у задоволенні вимог заявленого АТ "Універсал Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 25.05.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції від 25.05.2023 року відносно того, що позивачем не надано належних доказів отримання відповідачами вимоги про дострокове повернення кредиту, оскільки вказану вимогу ОСОБА_2 отримала 27.09.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. За доводами апелянта, термін повернення кредиту було визнано банком таким, що настав достроково на 61 день, а саме, 27.11.2022 року. Апелянт вказує, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 перебувала за кордоном, та вимогу банку не отримувала, є помилковим, оскільки із наданих копій закордонного паспорта відповідача ОСОБА_2 не вбачається, чи надана інформація відображає всі заповнені сторінки, чи лише окремі. Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що відповідачі майже ввійшли в графік погашень. За доводами апелянта, навіть враховуючи, що відповідачами здійснювались платежі на погашення заборгованості, відповідно до розрахунку, у них наявна прострочена заборгованість по кредиту.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 2 ЦПК України регламентовано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 статті 1049 ЦК України).

За вимогами ч.1 статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

У ч.2 статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14.09.2016 року у справі №6-223цс16).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України ''Про захист прав споживачів'' №1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.22 ч.1 статті 1 Закону України ''Про захист прав споживачів'' №1023-XII).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 ч.1 статті 1 Закону України ''Про захист прав споживачів'', який був чинний до 10.06.2017 року).

У чинній до 10.06.2017 року редакції ч.10 статті 11 Закону України ''Про захист прав споживачів'' було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

10.06.2017 року набрав чинності Закон України №1734-VIII "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України №1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України №1734-VIII (стаття 11 Закону України №1023-XII, у редакції, чинній з 10.06.2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10.06.2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України №1023-XII. З 10.06.2017 року на ці відносини поширювався Закон України №1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, також Закон України №1023-XII.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (ч.10 статті 11 Закону України №1023-XII, зі змінами, передбаченими Законом України від 22.09.2011 року №3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16.10.2011 року).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц, провадження №14-680цс19, дійшла висновку, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України №1023-XII (у редакції, чинній до 10.06.2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього, як у позичальника, відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений у постанові від 27.03.2019 року у справі №521/21255/13-ц, провадження №14-600цс18, вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону України №1023-XII (у редакції, чинній до 10.06.2017 року), в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 року у справі №638/13683/15-ц, провадження №14-680цс19, дійшла висновку, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

Згідно розрахунку позивача, заборгованість за кредитним договором від 23.10.2012 року, станом на 28.12.2022 року, становить 106 526 грн. 15 коп., до якої входить: 1 971 грн. 36 коп. - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 99 784 грн. 33 коп. - заборгованість по сумі кредиту; 4 770 грн. 46 коп. - відсотки (а.с.62-65, том 1).

Як вбачається з додаткових пояснень, наданих представником позивача (а.с.198-201, том 1), позичальником було здійснено платіж у розмірі 3 000 грн., вказана сума була розподілена 09.02.2023 року, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 , наступним чином: 30 грн. 00 коп. - комісія за безготівкові зарахування коштів на картковий рахунок; 1 095 грн. 04 коп. - погашення простроченої заборгованості; 1 874 грн. 96 коп. - погашення прострочених нарахованих відсотків. 06.03.2023 року позичальником було здійснено платіж у розмірі 8 040 грн. Частину вказаної суми у розмірі 6 513 грн. 30 коп. було розподілено за період з 10.02.2023 року по 09.03.2023 року наступним чином: 10 грн. 00 коп. - сплата комісії за обслуговування рахунку; 20 грн. 00 коп. - сплата комісії за обслуговування поточного рахунку; 80 грн. 40 коп. - комісія за безготівкові зарахування коштів на картковий рахунок; 1 719 грн. 28 коп. - погашення простроченої заборгованості; 4 683 грн. 62 коп. - погашення прострочених нарахованих відсотків. Після розподілу коштів на поточному рахунку № НОМЕР_1 за період з 10.02.2023 року по 09.03.2023 року на рахунку ОСОБА_1 залишилась сума у розмірі 1 526 грн. 70 коп., то за рахунок вказаної суми відбулося часткове погашення заборгованості за період з 10.03.2023 року по 27.03.2023 року, наступним чином: 272 грн. 21 коп. - погашення заборгованості; 1 254 грн. 49 коп. - погашення нарахованих відсотків.

За розрахунком банку, враховуючи часткове погашення заборгованості за кредитним договором, станом на 27.03.2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №HL 15918 становить 99 418 грн. 83 коп., з яких: 107 грн. 44 коп. - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 98 561 грн. 72 коп. - заборгованість по сумі кредиту; 749 грн. 67 коп. - відсотки.

Як вбачається із вказаного розрахунку, позичальник допустив прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором за розрахунковий період з 10.03.2022 року по 09.09.2022 року; з 10.10.2022 року по 09.11.2022 року; з 10.12.2022 року по 09.01.2023 року. При цьому, у вказаний період позичальник здійснював періодичні погашення кредиту, зокрема, банком зараховано сплачені відповідачами кошти по кредиту 05.10.2022 року; 08.12.2022 року; 09.02.2023 року; 06.03.2023 року та 10.03.2023 року, і прострочена заборгованість по кредиту, за розрахунком позивача, станом на 27.03.2023 року становила 107 грн. 44 коп.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за вказаним укладеним кредитним договором, з березня 2022 року з`явилася прострочена заборгованість, у зв`язку з чим банк направляв відповідачам вимоги №4453, №4452 від 21.09.2022 року та №4420 від 21.09.2022 року щодо сплати простроченої заборгованості за кредитним договором №HL 15918. Банк у своїх вимогах до позичальника та поручителя зазначив про необхідність негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги. (а.с.66-75, том 1).

Вказана вимога банку ОСОБА_1 не була отримана, та повернулась на адресу банку із відміткою Укрпошти "за закінченням терміну зберігання" (а.с.73, том 1).

Позивачем було надано суду копію рекомендованого повідомлення про вручення вимоги банку ОСОБА_2 ''особисто 27.06.2022 року'' (а.с.74, том 1).

Проте, як вбачається із наданої ОСОБА_2 копії закордонного паспорту, ОСОБА_2 30.05.2022 року виїхала за межі України (а.с.137, том 1). У заяві від 06.03.2023 року ОСОБА_2 повідомила суд, що вона була змушена виїхати за межі України, і до України не поверталась, у зв`язку з чим вона просить суд інформувати її щодо розгляду даної справи, зазначаючи свою електронну адресу та номер телефону (а.с.131, том 1). Вказані обставини також підтверджуються карткою про надання виду на проживання ОСОБА_2 за кордоном, та копіями всіх сторінок закордонного паспорта ОСОБА_2 (а.с.70-88, том 2).

У зверненні до суду від 06.03.2023 року, в електронному режимі, відповідач ОСОБА_2 повідомляє суд, що через військові дії вона з травня 2022 року, як біженка перебуває разом із дитиною в іншій країні, її чоловіка також в м.Чернігові немає, у зв`язку з чим вони не могли отримувати повідомлень АТ ''Універсал Банк'' за місцем свого проживання. При цьому, ОСОБА_2 зазначає, що вони сплачують кошти за кредитним договором, і будуть продовжують сплачувати за вказаним кредитним договором, останні платежі ними вносились із запізненням, в силу обставин, що склались (а.с.138, том 1).

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування, і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).

У контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 25.05.2023 року відносно того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали вимоги банку про дострокове повернення кредиту. При цьому, відповідачем ОСОБА_2 надано суду беззаперечні докази її виїзду за межі України 30.05.2022 року, тобто, у хронологічному розумінні, задовго до направлення їй банком відповідної вимоги. В оцінці поведінки та способу ведення справ банком, судом першої інстанції було враховано, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. Із врахуванням наведеного, всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. За вищезазначених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дострокове стягнення з відповідачів кредитних коштів, наданих банком на придбання житла, суперечитиме принципу пропорційності, закріпленому у статті 11 ЦПК України, та становитиме для відповідачів надмірний тягар, враховуючи, що вони навіть не отримавши вимоги банку, будучи вимушеними переселенцями в умовах воєнного стану, з жовтня 2022 року систематично вносять щомісячні платежі на повернення кредиту, у зв`язку з чим підстави для задоволення вимог заявленого позову, відсутні.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 25.05.2023 року, висновки якого узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи, на які сторони даного спору посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу АТ "Універсал Банк" - залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25.05.2023 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк" - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 травня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: