Головуючий у І інстанції Соколов О.М.
Провадження № 22-ц/824/7257/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та просив про його задоволення, посилаючись на те, що у провадженні Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України знаходилося кримінальне провадження № 0000318, виділене 30 листопада 2015 року із кримінального провадження №001111, у межах якого 10 червня 2015 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 1 ст. 376 КК України.

04 липня 2015 року слідчим суддею Новозаводського районного суду міста Чернігова відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном 60 днів, тобто до 02 вересня 2015 року.

06 липня 2015 року адвокатом Єременком М.М. за ОСОБА_1 було внесено заставу у розмірі 6 000 000,00 грн., вказаний запобіжний захід було змінено 19 грудня 2018 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва.

18 листопада 2015 року слідчим ОСОБА_2 на підставі ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 22 жовтня 2015 року, було проведено обшук за місцем проживання позивача. У ході проведення обшуку були вилучені предмети та документи, перераховані в протоколі обшуку, які не були прямо передбачені ухвалою слідчого судді.

У межах зазначеного кримінального провадження судами міста Чернігова та міста Києва приймалось понад 50 процесуальних рішень за клопотаннями Генеральної прокуратури та скаргами сторони захисту ОСОБА_1 .

Постановою прокурора відділу Генеральної прокуратури України Д.Долбещенкова від 18 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000318 від 30 листопада 2015 року, виділеному із кримінального провадження №001111 від 10 червня 2015 року, було прийняте рішення про закриття кримінального провадження відносно підозрюваного ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю доказів, необхідних для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді та вичерпанням всіх можливостей для їх отримання.

Після ознайомлення зі змістом вказаної постанови, позивачем з`ясовано, що при прийнятті постанови прокурором не були виконані вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Позивач вказував, що внаслідок незаконного кримінального переслідування, він поніс втрати у вигляді заробітної плати за попереднім місцем роботи у зв`язку з вимушеним звільненням у липні 2017 року та у зв`язку з відмовою у призначенні на посаду судді Вищою радою юстиції, що є безумовним порушенням ч. 2 ст. 6 Конвенції та статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

У позовній заяві ОСОБА_1 також зазначив, що підставою для відшкодування йому моральної шкоди є: протиправність дій органів досудового слідства та прокуратури протягом понад 4-х років, обшуки за місцем роботи та неодноразові обшуки за місцем проживання позивача та його рідних, вилучення і незаконне утримання понад 5 років особистого майна, утримання його протягом тривалого часу під вартою, необхідність відшукання грошових коштів для внесення суми застави, незаконне вилучення та утримання майна, публічний резонанс, що був викликаний незаконним звинуваченням як сина голови апеляційного суду міста Києва, інші дії, які вчинялися органами, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність та органами досудового розслідування, а також слідчими суддями, направленими на дискредитацію посадової особи високого рангу органу судової гілки влади, у тому числі публічними висловлюваннями на його адресу та його батька, значні витрати у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

У зв`язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди внаслідок втрати заробітку, що були пов`язані зі звільненням з посади Головного консультанта відділу опрацювання конституційних звернень Управління правової експертизи Секретаріату Конституційного Суду України, за період з моменту вимушеного звільнення у липні 2017 року і по час закриття кримінального провадження (18 жовтня 2019 року), у розмірі 170 000,00 грн., вартості не повернутого майна у розмірі 546 000,00 грн., відшкодування моральної шкоди за період із червня 2015 року по 18 жовтня 2019 року в розмірі 636 000,00 грн. та витрати на правничу допомогу, що на час звернення до суду з даним позовом склали 590 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період із червня 2015 року по 18 жовтня 2019 року в розмірі 636 000 (шістсот тридцять шість тисяч) грн.00 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди, відповідач Офіс Генерального прокурора подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що відповідно до п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач не набув права на відшкодування шкоди, завданої притягненням до кримінальної відповідальності, оскільки таке право виникає лише у випадку повної реабілітації особи, і хоча кримінальне провадження № 0000318 за підозрою ОСОБА_1 дійсно 18 жовтня 2019 року закрите, він продовжує залишатись обвинуваченим у кримінальному провадженні № 0000280, і повної реабілітації ОСОБА_1 не відбулося.

Крім того, відповідач у скарзі вказує, що тривалість досудового розслідування пов`язана з діями самого позивача, який ухилявся від слідства, у зв`язку з чим його було оголошено у розшук, а досудове розслідування зупинялося з 17 червня 2016 року по 20 лютого 2017 року, з 22 лютого 2017 року по 23 травня 2017 року, з 23 травня 2017 року по 16 квітня 2019 року, з 16 квітня 2019 року по 23 вересня 2019 року, тобто на 3 роки 3 місяці. Таким чином, апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало з 03 липня 2015 року по 18 жовтня 2019 року, тобто 4 роки 3 місяці 15 днів.

Окрім цього, зазначає, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви та розрахунки, чого не зроблено місцевим судом в оскаржуваному рішенні, позаяк суд не навів відповідних розрахунків та доказів, на підставі яких він дійшов висновку про розмір такого стягнення.

Також апелянт у скарзі зазначає, що Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у справі, оскільки позовна заява ОСОБА_1 не містить позовних вимог до Офісу Генерального прокурора і судом такі вимоги не розглядалися.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідача Державної казначейської служби України - Олешка О.М., останній апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення суду залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення, посилаючись на те, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник Офісу Генерального прокурора - Синюк О.М. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в апеляційному суді просив рішення суду залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення фактично оскаржене Офісом Генерального прокурора лише в частині задоволених вимог позивача про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь відшкодування моральної шкоди за період із червня 2015 року по 18 жовтня 2019 року в розмірі 636 000,00 грн., колегія суддів згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише у цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2015 року Генеральною прокуратурою України розпочато кримінальне провадження №0001111 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 376-1 КК України.

Під час досудового розслідування виявлено підстави та зареєстровано кримінальні провадження за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 375, ч. 4 ст.27, ч. 2 ст. 375, ч. 1 ст. 376 КК України, яке об`єднано в одне кримінальне провадження з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001111.

03 липня 2015 року у кримінальному провадженні № 0001111 повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 1 ст. 376 КК України (том І, а.с.16-18).

З матеріалів кримінального провадження № 0001111 30 листопада 2015 року в окреме провадження під № 0000318 виділено матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_1 .

Під час затримання ОСОБА_1 , 03 липня 2015 року на підставі протоколу затримання було вилучено власний мобільний телефон позивача марки Nokia IMEI НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (том 1, а.с.102-105).

Крім того, у ході досудового розслідування 18 листопада 2015 року було проведено обшук за місцем проживання позивача, в ході якого були вилучені предмети та документи, перераховані в протоколі обшуку, а саме: чотири предмети, схожі на шаблі; один предмет, схожий на ніж; один предмет, схожий на вогнепальну зброю з написом «1930» та шість предметів, схожих на набої з написами «safari-p»; набій з аналогічним написом 1 шт.; DVD-диски 2 шт. в пластикових футлярах; «МасBook Pro» в корпусі сріблястого кольору; «MacBook Air» в корпусі сріблястого кольору; IPad в корпусі сріблястого кольору 3 шт.; мобільний телефон марки «texet» IMEI № НОМЕР_3 ; мобільний телефон марки «VERTU» IMEI № НОМЕР_4 ; мобільний телефон марки «Nokia» IMEI № НОМЕР_5 ; мобільний телефон марки «Nokia» IMEI № НОМЕР_6 ; флеш накопичувач у корпусі червоного кольору з написом «My Passport»; посвідчення № НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_3 ; військовий квиток № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_1 ; дозвіл № НОМЕР_9 на ім`я ОСОБА_1 ; договір № SAMDNWFD000 на двох аркушах на суму 200 000 грн. від 18 листопада 2015 року (том 1 а.с.124-133).

Зазначений обшук було проведено в рамках кримінального провадження № 0001111 від 10 червня 2015 року (том 1 а.с.124-133).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 грудня 2018 року у справі № 757/55057/18-к запобіжний захід відносно ОСОБА_1 було змінено (том 1, а.с.121-123).

Постановою від 18 жовтня 2019 року прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України кримінальне провадження № 0000318 від 30 листопада 2015 року за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 1 ст. 376 КК України, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України (том 1 а.с.45-49).

Таким чином правильним є висновок суду про те, що кримінальне переслідування ОСОБА_1 тривало з 03 липня 2015 року по 18 жовтня 2019 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року у справі № 757/45992/20-к зобов`язано уповноваженого слідчого/прокурора у кримінальному провадженні № 0001111 від 10 червня 2015 року повернути тимчасово вилучене майно ОСОБА_1 або його захиснику адвокату Поліщуку С.М. (том 1 а.с.116-120).

Під час розгляду даної цивільної справи, прокурором Київської міської прокуратури було повернуто позивачу вилучене майно на загальну суму 439 500,00 грн., що підтверджується розписками від 08 лютого 2023 року (том 2 а.с.11а) та розпискою від 15 листопада 2023 року (том 2, а.с.83).

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 636 000,00 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із тривалості перебування позивача під слідством та судом, сукупності процесуальних дій, в тому числі неодноразових обшуків як за місцем роботи, так і за місцем проживання, що призвели до обмеження прав позивача, вимушених змін у його житті що завдали шкоди діловій репутації ОСОБА_1 , втручання в його особисте життя, моральних страждань останнього.

Колегія суддів погоджується з висновками суду в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

У ст.ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст.ст. 1173 - 1176 ЦК України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст. 1167 ЦК України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

У постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній собі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що в наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Виходячи з викладеного, право позивача на отримання відшкодування моральної шкоди передбачене Законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 зазначеного Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільних законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, Законом передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, судом є мінімальний розмір заробітної плати.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімум доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зауважила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами підтверджується та обставина, що кримінальне провадження, відкрите відносно ОСОБА_1 , було закрите на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання, що згідно вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» дає право позивачу ОСОБА_1 на відшкодування завданої йому незаконними діями органів досудового розслідування моральної шкоди.

За вищенаведених обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 за рахунок Державного бюджету України моральної шкоди є законним та обґрунтованим, оскільки таке право позивача передбачене нормами спеціального закону, а наявність підстав для реалізації цього права доведена позивачем наявними у справі належними та допустимими доказами.

Разом з тим, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції допустив помилку при визначенні розміру моральної шкоди, не навівши у рішенні жодних розрахунків та допустивши неправильне застосування у цій частині норм матеріального права.

Так, як зазначено вище, згідно ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня по 31 грудня 2023 року складає 6 700 грн.

Враховуючи період кримінального переслідування позивача ОСОБА_1 , яке тривало з 03 липня 2015 року по 18 жовтня 2019 року, тобто 4 роки 3 місяці 15 днів, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим за 345 050,00 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

За вищенаведених обставин, колегія суддів, виходячи з принципів розумності, справедливості та співмірності, вважає достатнім у даній ситуації визначити розмір морального відшкодування на користь ОСОБА_1 на суму 345 050,00 грн. При цьому, колегія суддів приймає до уваги тривалість перебування позивача під слідством та судом, сукупність процесуальних дій, в тому числі неодноразових обшуків як за місцем роботи, так і за місцем проживання, що призвели до обмеження прав позивача, вимушених змін у його житті, що завдало шкоди діловій репутації ОСОБА_1 , публічний резонанс, що був викликаний звинуваченням останнього як сина голови апеляційного суду м. Києва, втручання в особисте життя, наслідком якого стало розірвання шлюбу з дружиною.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції, дійшовши законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав до задоволення позовних вимог позивача в частині відшкодування йому за рахунок державного бюджету моральної шкоди, допустив помилку у визначенні розміру моральної шкоди, ця помилка підлягає виправленню шляхом зміни судового рішення у цій частині із зазначенням у ньому про стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України моральної шкоди за період із червня 2015 року по 18 жовтня 2019 року у розмірі 345 050 грн. 00 коп. В іншій частині рішення суду не переглядалось, оскільки його законність та обґрунтованість у цій частині не є предметом апеляційного оскарження.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки не відбулося його повної реабілітації, є необґрунтованими, зважаючи на те, що наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами підтверджується факт закриття кримінального провадження, відкритого відносно ОСОБА_1 , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання, що згідно вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» дає право позивачу ОСОБА_1 на відшкодування завданої йому незаконними діями органів досудового розслідування моральної шкоди, за умови доведеності підстав для її відшкодування.

Не спростовують обгрунтованості висновків суду і доводи апеляційної скарги про те, щоОфіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у справі, оскільки судом встановлено, що моральної шкоди ОСОБА_1 завдано саме неправомірними діями органів досудового розслідування, відтак завдана йому моральна шкода компенсується державою, а Офіс Генерального прокурора якраз і є тим органом, що представляє органи досудового розслідування, посадові особи яких і завдали шкоди позивачу своїми неправомірними діями.

Разом із тим, доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора в частині неправильного визначення судом розміру моральної шкоди, присудженої на користь позивача, є обґрунтованими і заслуговують на увагу апеляційного суду, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні у частині розміру моральної шкоди із підстав, наведених вище у даній постанові, висновки якої є чіткими і зрозумілими для сприйняття.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 за період із червня 2015 року по 18 жовтня 2019 року, зменшивши розмір моральної шкоди з 636 000 грн. 00 коп. до 345 050 грн. 00 коп.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: