Справа № 523/9103/23
Провадження №2/523/3802/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря Щербан О.Д.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

29 травня 2023 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пуйда Є.Ю., до ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії, а саме демонтувати (зняти) 2 камери відеоспостереження, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 на 8-му поверсі, одну біля вхідних дверей ОСОБА_1 між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 на 8-му поверсі та другу на стелі у спільному тамбурі 8-го поверху за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказала на те, що у квітні 2021 року відповідачка придбала квартиру по сусідству з нею. З самого початку добросусідські стосунки між ними на склалися. У кінці 2021 року відповідачка без згоди позивачки та інших мешканців сусідніх квартир встановила дві камери відеоспостереження, одна з яких біля вхідних дверей позивачки, її об`єктив спрямований повністю на її квартиру, та фіксує усі обставини і події, що відбуваються біля помешкання, що порушує право на особисте та сімейне життя і повагу до нього, демонтувати камеру у добровільному порядку відповідачка відмовляється.

22 грудня 2023 року суд ухвалив заочне рішення, позовні вимоги задоволено,

29 квітня 2024 року заочне рішення скасовано, а справу призначено до судового розгляду.

Представник відповідачки 14 травня 2024 року надала суду відзив на позовну заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на таке.

Викладені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Так, ОСОБА_4 , мешкає в квартирі АДРЕСА_3 разом з чоловіком та сином. На 8-ому поверсі знаходиться квартира, в якій мешкає відповідачка з донькою, та ще дві квартири, в яких постійно проживають сусіди. Будь-яких заперечень щодо встановлення камер з боку інших сусідів не надходило, конфліктів з ними не було.

З моменту вселення ОСОБА_4 у квартиру вона постійно стикалася з безпідставними нападами ОСОБА_5 та її дочки, образами на свою адресу та адресу своєї родини, між сторонами вже довгий час існують неприязні стосунки, які виникли внаслідок агресивної поведінки позивачки та її доньки, через погрози їй та її малолітньому синові фізичною розправою, в тому числі з використанням зброї. Спроби порозумітися і залагодити конфлікт породжувало ще більш агресивну поведінку позивачки.

Камери зовнішнього спостереження були встановлені відповідачкою виключно з метою забезпечення схоронності власного майна та створення безпечних умов проживання, що пов`язано з побоюванням за власне життя та життя своєї родини. Камери фіксують лише місця загального користування на поверсі, а тому права позивача не порушують.

Після неодноразових погроз фізичною розправою та застосування зброї за заявою відповідачки співробітники поліції за місцем проживання позивачки виявили у неї на зберіганні без дозвільних документів гладкоствольну рушницю МЦ-9. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року за вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КУпАП, накладено на неї адміністративне стягнення.

20 грудня 2022 року та 07 лютого 2023 року відповідачка зверталася до відділення поліції № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області із заявами про погрози з боку позивачки, що свідчить про побоювання за своє життя та життя своєї родини.

Позивачкою не надано доказів того, що встановленням камер здійснюється втручання в її особисте життя та особисте життя членів її сім`ї, так само і доказів збирання, накопичення чи розповсюдження інформації, оскільки вони встановлені в тамбурі та не мають змогу фіксувати особисте життя позивачки, на підтвердження чого сторона відповідачки надала суду відповідні світлини.

Крім того, положеннями діючого законодавства не заборонено захищати свою власність та забезпечувати особисту безпеку за допомогою власних технічних засобів. Перед встановленням камер відповідачка звернулася за дозволом до голови ЖК «Інтерраф» ОСОБА_6 , зі схеми їх встановлення вбачається, що камера 1 направлена на ліфт та сходи, а камера 2 направлена на місце загального користування.

Отже, сторона відповідачки вважає, що вимога про демонтаж камер є передчасною, адже позивачкою не доведено втручання в її особисте життя та порушення її прав, при цьому демонтаж камер призведе до порушення особистих прав та інтересів відповідачки, спрямованих на забезпечення схоронності її майна та безпеки її родини, а відтак, вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також, представниця відповідачки у своєму відзиві звертає увагу суду, що через агресивну поведінку позивачки та регулярні погрози у присутності малолітнього сина, у дитини порушився сон, з`явився мигальний тик та страх виходити з квартири, у зв`язку з чим він перебуває на постійному лікуванні у дитячого невропатолога КНП «Дитячий консультативно-діагностичний центр імені академіка Б. Я. Резніка» Одеської міської ради та рекомендовано консультацію психолога.

У своїй відповіді на відзив представник позивачки адвокат Пуйда Є.Ю. зазначив, що одна із камер спостереження чітко направлена на вхідні двері позивачки та має вмонтований мікрофон. Об`єктив камери фіксує усі події, які відбуваються, як біля помешкання ОСОБА_1 , так і в самому помешканні під час відчинення дверей. Напади родини позички не доведені, оскільки у заяві до ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області відповідачка просить вжити заходи стосовно Софії, постанова Суворовського районного суду м. Одеси про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.190 КУпАП не стосується розгляду даної справи, докази про розлад здоров`я сина відповідачки є неналежними, оскільки виготовлені у березні 2024 року вже під час виконання заочного рішення суду. Дозвіл на встановлення камер ОСОБА_1 не надавала, чим порушуються її права на особисте та сімейне життя та є втручанням у її приватне життя. Своїми діями відповідачка порушує ст. 301 та ч. 3 ст. 307 ЦК України.

При введенні відеофіксації у громадському місці згода особи на зйомку презюмується. Тобто, фізична особа вважається такою, що погодилась на зйомку, аж поки вона не висловить своє заперечення щодо цього. Однак, у випадку, коли фізична особа заперечила щодо її фіксації на відповідну плівку, то зйомка повинна бути припинена, а моменти з її участю вилучені.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та додатково пояснила, що камери спостереження у тамбурі встановлені без її згоди, направлені на її вхідні двері, відсутня табличка з повідомленням про відеоспостереження, декілька разів зверталася з цього приводу у поліцію, між нею та відповідачкою немає неприязних стосунків, відповідачка у вересні 2022 року нападала на її доньку, якій 30 років. Також зазначила, що про наявність використаного відео вона дізналася в поліції.

Представник позивачки адвокат Пуйда Є.Ю. у судовому засіданні також підтримав позов та вказав на те, що камери встановлені незаконно, порушують права позивачки.

Представниця відповідачки адвокат Верховець К.С. заперечуючи проти позову зазначила, що встановлені камери жодним чином не порушують права позивачки, вони не фіксують і не зберігають відео, та звук, встановлені для безпеки і мали на меті можливість бачити, хто знаходиться за дверима квартири. Крім того, встановлені під кутом, який не дає можливості бачити внутрішню частину квартири позивачки. Щодо стосунків між сторонами, вона повідомила, що з боку доньки позиваки була незрозуміла поведінка, а у позивачки зберігається зброя. Конфлікти з позивачкою були завжди усні з використанням нецензурної лексики, відповідачка намагалася не спілкуватися з позивачкою, тоді як чула висловлювання з погрозою. Відповідачці відомо про конфлікти позивачки і з іншими сусідами.

За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_4 , в якій вона зареєстрована та мешкає з 1998 року.

06 квітня 2021 року ОСОБА_4 набула у власність на підставі договору купівлі-продажу сусідню з позивачкою квартиру АДРЕСА_5 .

У кінці 2021 року відповідачкою встановлено на 8-му поверсі 2 камери відеоспостереження: одну - біля вхідної двері ОСОБА_1 між квартирами АДРЕСА_6 , іншу - на стелі у спільному тамбурі.

За відомостями копії постанови, роздрукованої з сайту Єдиного державного реєстру судових рішень у справі №523/11467/22 11 жовтня 2022 р. позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.190 КУпАП, порушення правил зберігання зброї.

Згідно з заявою ОСОБА_4 20 грудня 2022 року вона зверталася з заявою до начальника відділення поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, в якій просила прийняти міри до сусідки з квартири АДРЕСА_7 , яка висловлювалася на її адресу нецензурною лексикою з погрозами на життя.

07 лютого 2024 року ОСОБА_4 звернулася з заявою до начальника відділення поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області в якій повідомляла про влаштування систематичних конфліктів, висловлювання нецензурними словами та погрозами фізичної розправи.

На підтвердження впливу конфліктів з позивачкою, які відбувалися у присутності малолітнього сина, оскільки у дитини порушився сон, з`явився мигальний тик та страх виходити з квартири, відповідачкою надано довідку про перебування на постійному лікуванні у дитячого невропатолога КНП «Дитячий консультативно-діагностичний центр імені академіка Б. Я. Резніка» Одеської міської ради з рекомендацією отримання консультації психолога.

З наданих позивачкою фотографій видно дві камери встановлені на протилежних сторонах поверху над дверима квартир.

Як вбачається з наданих фотографій відповідачкою, відеокамери охоплюють вигляд сходових клітин між поверхами, вхід до ліфту біля квартири позивачки.

Для встановлення відеоспостереження відповідачка отримала погодження від голови ОСББ, склавши схему встановлення відеокамер.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права судом у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституція України гарантує фізичній особі право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (частина перша статті 270 ЦК України).

За нормами ст.32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (частина перша статті 275 ЦК України).

Нормами ч.1 статті 307 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою.

Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом (частина третя статті 307 ЦК України).

Зазначені положення цивільного законодавства спрямовані на захист особистих немайнових прав особи, зокрема особистого, сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб.

Відеоспостереження, приховане чи відкрите, визнається серйозним втручанням в приватне життя.

Європейський суд з прав людини вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVА v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року).

У рішенні від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 Конституційний суд України ухвалив, що інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У пункті 3.1 вказаного рішення зазначено, що особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.

Згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг», місця загального користування - загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень.

Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Також, статтями 9 та 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» передбачено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співввласниками.

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства (частина перша статті 19 Цивільного кодексу України).

Посилання позивачки на постанови Верховного Суду у справі №523/11819/15-ц від 23 листопада 2022 року та №334/1644/16-ц від 22 вересня 2022 року. Суд не враховує, оскільки в першому випадку суд вказував на її особливості, а саме те, що спостереження здійснювалося у житлі, яке перебувало у спільній власності/користуванні сторін спору, а в другій справі досліджувалися інші правовідносини.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як) мають значення для вирішення справи.

За статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи надані докази, суд дійшов висновку, що належні докази які б вказували взагалі на фіксацію позивачки чи внутрішнього облаштування її квартири і майна.

Необхідно звернути увагу на те, що камери, які ведуть відеоспостереження місця загального користування не можуть вказувати на персоналізацію відеоспостереження лише щодо певної особи.

Аналізуючи вказані норми та встановлені судом обставини, суд вважає, що встановлення відеоспостереження в багатоквартирному будинку може передбачати узгодження між співвласниками проте законодавство не забороняє захищати свою власність та забезпечувати особисту безпеку за допомогою власних технічних засобів.

Також судом встановлено в судовому засіданні, що у сторін виникали конфлікти, що було підтверджено і позивачкою, були звернення до поліції, при цьому, позивачка стверджувала, що поліцейський їй показував відео з нею. Однак на підтвердження як наявності такого відео так і на підтвердження його використання, такого доказу не надано суду.

Більше того, оскільки між сторонами існують тривалі конфлікти тому встановлення відеокамер сприятиме стримуванню неправомірних дій.

Отже, позивачкою не надано жодних належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів, що відповідачкою порушуються її права внаслідок встановлення камер відеоспостереження, а дії відповідача є непропорційним втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя в зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 258-259, 263-265, 273, 279, 354-355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Суддя

У зв`язку з знаходженням головуючої судді у відпустці повне рішення складено 06 листопада 2024 року.