Справа №750/1430/24
Провадження №2/751/824/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.

при секретарі Курач В.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними в справі матеріалами цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

21.02.2024 року на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Чернігова від 01.02.2024 року до Новозаводського районного суду міста Чернігова надійшли матеріали цивільної справи за позовом представника позивача адвоката Чікової Т.А., яка діє в інтересах ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ №292/23.13-К від 28.12.2023 року Про звільнення ОСОБА_1 , поновити її на роботі на посаді фахівця збуту І категорії з 29 грудня 2023 року відділу виробництва, закупівель та збуту, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення (29.12.2023 року) до дня винесення судового рішення та моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 13.05.2009 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду економіста відділу збуту ДП «Чернігівський лісгосп», 02.10.2023 року переведена на посаду економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

27.10.2023 року директор Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» попередив про наступне звільнення з 29.12.2023 року у зв`язку зі скороченням посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту на підприємстві з 01.01.2024 року.

Зазначає, що 28.12.2023 року наказом №292/23.13-К позивача звільнено 29.12.2023 року з посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає дане звільнення незаконним та безпідставним оскільки при її звільненні відповідач не дотримався вимог ч.2 ст.40, ч.ч.1,3 ст. 49-2 КЗпП України, а саме, після того як повідомив позивача про наступне вивільнення не запропонував всі наявні на підприєстві вакансії, які були вільними на час її звільнення. Крім того, відповідач взагалі не запропонував позивачу роботу без звільнення, адже не зважаючи на те, що заявлені зміни до штатного розпису вносяться з 01.01.2024 року, позивача було звільнено із займаної посади 29.12.2023 року, що означає припинення трудових правовідносин (звільнення) щонайменше на два дні і лише можливість (припущення) нового працевлаштування після 01.01.2024 року в розумінні укладення нового (іншого) трудового договору, але не продовження роботи з іншими умовами на тому ж підприємстві. Посилається, що за змістом ст.49-2 КЗпП України, роботодавець маючи робочі місця аналогічні роботі попередженого про скорочення працівника, зобов`язаний саме шляхом переведення (а не звільнення і можливого в подальшому працевлаштування) забезпечити працівника, чия посади скорочувалася, іншою роботою на тому самому підприємстві, що не було зроблено відповідачем.

Вказує, що згідно штатного розпису на підприємстві до 01.01.2024 року було чотири посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, з 01.01.2024 року дана посада зазначена як фахівець зі збуту І категорії, особи які займали зазначені посади мали однакові посадові інструкції. При звільненні позивача роботодавець не дотримався вимоги ст.42 КЗпП України, та не врахував кваліфікацію та продуктивність праці позивача, яка працювала триваліше інших працівників з аналогічною посадою, мала відповідну профільну освіту та кваліфікацію, нагороджувалась подяками та грамотами, що свідчить про її перевагу. Також, вважає, що при звільненні позивача не було дотримано вимоги ст.43 КЗпП України, а саме ОСОБА_1 була звільнена без попередньої згоди профспілкової організації.

Вважає, що звільнення її з займаної посади є незаконним та безпідставним, оскільки суперечить положенням ч.2 ст.40, ст.ст.42, 43 ч.ч.1,3 ст. 49-2 КЗпП України, а тому вона підлягає поновленню на роботі із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, вважає, що звільнення з роботи призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, впевненості у майбутньому, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи знаходження на утриманні позивача малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , захисту інтересів в суді і негативних наслідків, що настали в результаті протиправних дій відповідача, що завдало їй моральної шкоди, яку позивач оцінює в 200 000,00 грн.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.02.2024 року позовну заяву залишено без руху, в зв`язку з несплатою судового збору за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вимогу немайнового характеру про стягнення моральної шкоди, надано строк для усунення недоліків.

12.03.2024 року на виконання зазначеної ухвали, представником позивача подано заяву з платіжною інструкцією про сплату судового збору на суму 2 422,40 грн.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.03.2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

08.04.2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (з додатками), в якому останній просить поновити строк для подання відзиву на позов та відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві (а.с.61-83). Зазначає, що посилання позивача на незаконне звільнення не відповідає дійсності, оскільки підставою для скорочення чисельності працівників став Наказ по філії від 27.10.2023 року №46/23.13-ОС. Позивача було повідомлено відповідно до діючого законодавства про скорочення її посади з 01.01.2024 року і до моменту звільнення пропонувались вакантні посади, за відповідною професієї або спеціальністю, що підтверджується попередженням про наступне звільнення від 27.10.2023 року та листом від 26.12.2023 року, проте позивач відмовилась з невідомих причин, про що свідчить її підпис. Крім того, позивач не була обрана до профспілкових органів, а тому враховуючи ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згода профспілкової організації при її звільненні не є необхідною. Вказує, що враховуючи викладене, уповноважений орган в особі філії «Чернігівське лісове господарство» виконав всі необхідні вимоги діючого законодавства щодо звільнення позивача на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні позивачу були сплачені всі необхідні виплати, видана трудова книжка. Вважає, що вимога щодо стягнення моральної шкоди взагалі не підтверджена належними та допустимими доказами. Просить поновити строк для подання відзиву на позовну заяву, оскільки ухвала суду про відкриття провадження надійшла без копії позовної заяви з додатками, тому не було можливості вчасно подати відзив. (а.с.87-91)

16.04.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (з додатками), в якій посилається на обставини зазначені в позові, додатково зазначає, що при звільненні позивача, відповідачем не дотримано вимог ст.42 КЗпП України, не враховано кваліфікацію та продуктивність праці позивача, яка працювала триваліше інших працівників з аналогічною посадою, мала відповідну профільну освіту та кваліфікацію, нагороджувалась подяками та грамотами, що свідчить про її перевагу. Проте, працівники які обіймали на підприємстві аналогічні посади з 2017 року та 2022 року, що і позивач, були переведені на вільні вакансії. Крім того, відповідачем не враховано, що позивач має малолітню дитину і на даний час втратила джерело доходу, яке є важливим для її родини. Звертає увагу суду, що в відзиві відповідач посилається на Наказ від 27.10.2023 року №46/23.13-ОС «Про зміни в організації виробництва і праці, скорочення працівників та внесення змін до штатного розпису» в якому були заплановані зміни в організації виробництва філії шляхом зупинення діяльності Лісопромислового комплексу та пов`язаним з цим припиненням переробки лісо продукції з 20.12.2023 року, що призвело до зменшення обсягів виконуваних робіт, а також перерозподілу обов`язків, що відносяться до збуту продукції між працівниками відділу виробництва, закупівель та збуту, як наслідок скорочення однієї посади економіста зі збуту І категорії, але позивач не виконувала роботи, що відносяться до збуту продукції, такими роботами займався інший працівник. Зауважує, що зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення не міг підписувати директор філії, що суперечить п.4.2 Положення про Філію «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

16.04.2024 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. Зазначає, що вирішення спірних правовідносин, які виникли між сторонами має важливе значення для позивача та вимагає повного, всебічного та детального з`ясування всіх обставин справи, а також позивач має бажання надати усні пояснення по суті спору. Вважає за необхідне допитати в судовому засіданні в якості свідка інженера ОСОБА_3

16.04.2024 року від представника позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій просить визнати незаконним та скасувати Наказ №292/23.13-К від 28.12.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити її на роботі в Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» на посаді економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» з 29 грудня 2023 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення (29.12.2023 року) до дня винесення судового рішення, моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.

Суд, вивчивши клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та допиту свідка, приходить до наступного висновку.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України.

Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Так, спрощене провадження, як з викликом, так і без виклику сторін спрямоване на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи з дослідженням всіх наданих сторонами доказів, вивченням всіх заяв сторін по суті справи, тобто спрощене провадження без виклику сторін не є провадженням в якому розглядаються безспірні вимоги.

Відтак, сторони не позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, надавати суду свої докази на спростування взаємних вимог та заперечень у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користується правами, передбаченими ЦПК України.

Усі наявні у сторін докази безперешкодно можуть бути надані ними суду в межах розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмовому провадженні).

В ухвалі Великої Палати Верховного суду від 14.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), зазначено, що бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги предмет, підстави та характер спірних правовідносин, склад учасників справи, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін і допиту заявленого свідка, та приходить до висновку про залишення клопотань без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. (ст. 1 КЗпП України)

Судом встановлено, що 13.05.2009 року відповідно до наказу №105к від 12.05.2009 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду економіста відділу збуту Державного підприємства «Чернігівський лісгосп», в подальшому 02.10.2023 року переведена на посаду економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» (Наказ №165/23.13-к від 29.092023 року). (а.с.13-18)

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Наказу №855 від 28.10.2022 року Державного агентства лісових ресурсів України, 31.12.2022 року діяльність ДП «Чернігівський лісгосп» припинено шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», правонаступником якого є Філія «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Наказом №-ОД від 27.10.2023 року «Про зміни в організації виробництва і праці, скорочення працівників та внесення змін до штатного розпису» 01.01.2024 року з штатного розпису шляхом скорочення виведено ряд посад, серед яких економіст із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, яку займала позивач. (а.с.19-20)

На підставі зазначеного наказу працівникам підготовлені попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення.

З попередженням від 26.12.2023 року про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення ОСОБА_1 29.12.2023 року на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України, а також повідомленням про наявні вакантні посади №1204, в якому позивачу запропонована для переведення з 01.01.2024 року вакантна посада - майста лісу Любецького лісництва з посадовим окладом 16 400,00 грн., позивач була ознайомлена 26.12.2023 року і 27.10.2023 року, про що свідчить власноручно посталений нею підпис. (а.с.21, 22, 91)

Від запропонованої посади - майста лісу Любецького лісництва, ОСОБА_1 відмовилась, про що свідчить її підпис. (а.с.22)

Наказом № 292/23.13-К «Про звільнення з роботи» від 28.12.2023 року звільнено ОСОБА_1 , економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», 29.12.2023 року у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Підстава: Наказ від 27.ж10.2023 №46/23.13-ОС «Про зміни в організації виробництва і праці, скорочення працівників та внесення змін до штатного розпису», Попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про вивільнення від 27.10.2023, повідомлення від 26.12.2023 №1204 про наявні вакантні посади (відмова від запропонованої посади). (а.с. 11-12)

Саття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працвником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним органом чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 4 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначний строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках, зокрема прогулу (у тому числі відсутності на роботі трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Вказана норма є загальною та стосується категорії працівників, які не мають додаткових гарантій соціального захисту.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тобто, скорочення штату представляє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо.

Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином з`ясувати чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017р. у справі № 6-1723цс17).

До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-1264цс17.

Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Зазначена позиція викладена в роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (п. 19).

Суд звертає увагу, що при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення, тобто чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників та дотримання відповідної процедури. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21.

У постанові від 16 січня 2018 року у справі № 452/832/16-ц Верховний Суд зазначив, що для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Згідно ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У Постанові Верховного Суду від 08.07.2022 у справі №359/8303/20 (провадження №61-20543св21) щодо скорочення працівників зазначено, що продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності і різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №161/7196/19 (провадження №61-4375св20), від 12 травня 2021 року у справі №561/1030/19 (провадження №61-8403св20), від 26 січня 2022 року у справі №671/875/20 (провадження №61-2163св21)».

Як вбачається зі штатних розписів Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» за 2023-2024 р.р., до 01.01.2024 року в філії було чотири посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту, з 01.01.2024 року згідно штатного розпису вказана посада зазначена як фіхівець із збуту І категорії, кваліфікаційні харектеристи посад яких, згідно з посадової інструкції, є однаковими. (а.с.44-57)

До дати звільнення позивача, крім неї, посади економіста зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту займали працівники ОСОБА_4 , з 21.11.2017 року (Наказ №251-К), ОСОБА_5 , з 12.09.2017 року (Наказ №171-К), ОСОБА_6 , з 20.12.2021 року (Наказ №176-К) (а.с.101-102), які згідно Наказу №301/23.13-К «Про переведення працівників із 01.01.2024» від 29.12.2023 року, тобто після попередження про майбутнє вивільнення позивача, були переведені на посади фахівця зі збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту. (а.с.103-106)

З матеріалів справи вбачається, що позивач працює на підприємстві з 2009 року, має спеціальну освіту, підвищувала кваліфікацію з 14.05.2015 року до 25.04.2015 року в Держлісагенстві України «Укрцентркадриліс» за програмою економістів зі збуту, нагороджувалась подяками та грамотами «за багаторічну, сумлінну працю в галузі лісового господарства, високу професійну майстерність, та інш…» (а.с.34-42), має малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.43), отже, мала переважне право на залишення на роботі і доводи позивача в цій частині жодним чином не спростовані відповідачем.

Твердження відповідача, про належне виконання обов`язку по працевлаштуванню позивача, а саме пропозиція позивачу вакантної посади - майста лісу Любецького лісництва, тобто в іншій місцевості, при цьому за наявності малолітньої дитини, суд розцінює критично, оскільки до моменту попередження і до дня звільнення, на підприємстві були наявні інші вакантні посади, рівноцінні посаді позивача (а.с.24, 25), які не пропонувались ОСОБА_1 , що не дає підстав вважати про належне виконання відповідачем обов`язку передбаченого ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України (пропозиція всіх вакансії, які існують на підприємстві).

Відповідачем не проведено жодних аналізів для встановлення продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню, а пропозиція лише однієї вакантної посади свідчить про позбавлення позивача права вибору та упереджене ставлення до її особи.

Крім того, відповідачем не надано допустимих і достовірних доказів щодо неможливості працевлаштування на даному підприємстві, а також щодо дотримання при звільненні вимог ст.42 КЗпП.

Суд вважає, що відповідачем порушено ч. 2 ст.40 КЗпП України в якій визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а також, вимоги ст.42 КЗпП України де чітко зазначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З урахуванням викладеного, оскаржений наказ є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивача на займаній посаді з 29.12.2023 року, тобто дня звільнення.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, оскаржуваний наказ є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивача на займаній посаді.

Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України.

Позивач звернулася до суду за захистом своїх трудових прав в межах строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, а її звільнення відбулося необґрунтовано, з порушенням вимог трудового законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, суд доходить висновку, про необхідність задоволення вимог позивача в частині скасування наказу №292/23.13-К від 28.12.2023 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » та поновлення її з 29.09.2023 року на відповідній посаді.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На підставі підпункту п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача, повинна бути нарахована за кількістю робочих днів за період вимушеного прогулу, що відповідатиме вищевказаному Порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену встатті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків).

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19.

Згідно довідки Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» №469/23.12-2024 від 25.03.2024 року, середньоденна заробітна плата позивача становила 1011 грн. 76 коп., а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком, - 100 робочих днів.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 01 січня 2024 року до 17 травня 2024 року складає 101 176,00 грн. (1 011,76х100).

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав.

За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом та/або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.п. 3, 9) № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона стверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Наявність причинного зв`язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначити суб`єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою.

Отже, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є цивільне правопорушення, структурними елементами якого є чотири вищеописані складові (за винятками, встановленими чинним законодавством України).

Відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог.

На підтвердження моральних страждань позивача та причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, а також його вини в заподіянні цієї шкоди, суду не надано жодних доказів, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення моральної шкоди.

При цьому, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку є достатньою сатисфакцією за завдані страждання.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстав для стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд не вбачає, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Аналогічні положення закріплені в ст. 430 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесені документально підтвердженні витрати зі сплати судового збору (а.с.72), які у відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України, за вимогою: про стягнення середнього заробітку підлягають стягненню з відповідача на користь позивача; про стягнення моральної шкоди необхідно покласти на позивача.

Судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп, за вимогою про поновлення на роботі, на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 11, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274-279, 354 ЦПК України, ст.ст. 40, 41, 42, 49-2 КЗпП України, ст.ст. 11, 12, 15, 16 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задольнити частково.

Наказ Філії «Чернігівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» №292/23.13-К від 28.12.2023 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » - скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії «Чернігівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 29 грудня 2023 року.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 101 176 (сто одну тисячу сто сімдесят шість) гривень 00 копійок, визначений без утримання податків, зборів, інших обов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді економіста із збуту І категорії відділу виробництва, закупівель та збуту Філії «Чернігівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 29 грудня 2023 року.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» () на користь держави (Призначення платежу: отримувач коштів ГУК у м. Києві /м. Київ/, 22030106; код за , банк отримувач: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA0026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (місцезнаходження: 01601, місто Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 9-А, ), Філія «Чернігівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (місцезнаходження: 14013, місто Чернігів, вул. Олександра Молодчого, буд. 18, ).

Повний текст рішення суду виготовлений 04.06.2024 року.

Головуючий - суддя О. Г. Деркач