ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 жовтня 2024 року

м. Харків

Справа № 639/3829/24

Провадження № 22-ц/818/3188/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання : Сізонової О.О.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

заінтересована особа: Четвертий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Четвертий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення,-

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Ольшанської Олени Валентинівни на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 липня 2024 року, постановлене суддею Труханович В.В.

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та просила встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова до німецької національності.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 липня 2024 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ольшанська О.В. просить суд ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд не взяв до уваги, що кожна фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної та мовної самобутності, а також на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Право на вибір національної належності, віросповідання реалізується за вибором особи безпосередньо. Відсутність правового регулювання відносин зміни актових записів в частині інформації про національність особи вказує на те, що національне законодавство не є чітким в цій частині. У разі наявності прогалин в правовому регулюванні відносин, правове регулювання таких відносин здійснюється на основі інституту аналогії. Перешкоди реалізації наданого законом права ґрунтується не на законі, а на неправильному тлумаченні закону.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення факту про належність особи до певної національності не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 виданим Московським РАЦС в м.Харкові.

Заявниця наголошує, що її мати ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_4 ) є донькою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 виданого міським відділом РАЦС Оренбург 19.05.1966 року.

У свідоцтві про народження матері у «національність» її матері ( бабусі заявниці) зазначено «руська», проте рішенням Центрального районного суду м. Оренбург по справі № 2-2244/20 07.07.2022року , було встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Сорочинська Оренбурської області є особою німецької національності.

У свідоцтві про народження бабусі заявниці - ОСОБА_10 зазначено, що її батьком був ОСОБА_11 у графі «національність» зазначено німець, мати ОСОБА_12 - руська, в свідоцтві народження її національність не була зазначена, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 виданим 95600461 відділом адміністрації Сорочинського міського округу Оренбурської області 06.02.2020р

Відповідно до довідки про укладення шлюбу № НОМЕР_4 , виданої відділом Самарського району 26.03.2020р. бабуся заявниці уклала шлюб 22.03.19 року з ОСОБА_7 , та змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на ОСОБА_7Наголошує, що сім`я бабусі заявниці (разом з нею) в 1941 році на підставі постанови СНК СРСР та ЦК ВКПб від 12.09.1941 року була піддана політичним репресіям за національною ознакою - як особи німецької приналежності та вислана до міста Оренбурга (раніше м. Чкалов) на спец-поселення у Домбаровський Оренбурської області.

Відповідно до архівної довідки №3/25 від 27.06.2022року виданої Управлінням внутрішніх справ російської федерації по Оренбурзькій області в архівному фонді «4-го відділення МВД СРСР по Чкаловській області» у справі по переселенню німцев у сільськогосподарські районі області за 1941 р.» у «С німців , які підлягали переселенню із м. Чкалова» є відомості про склад сім`ї ОСОБА_11 , 1905р.н.: Дружина - ОСОБА_12 , 1910 р.н.; Дочка - ОСОБА_14 , 1935 р.н.; ОСОБА_15 , 1936 р.н.; Дочка - ОСОБА_16 , 1939 р.н.; Син - ОСОБА_17 , 1941 р.н.

У архівному фонді «Колекція особистих справ спецпоселенців Чкалов (Оренбурської) області» є відомості, що у жовтні 1941 року родина ОСОБА_18 , 1905 р.н., переселена із м. Чкалова у Домбаровський район Оренбурської області. ОСОБА_11 , 1905 р.н., знят з обліку спецпоселення 16.09.1953року.

Відповідно до довідки № 58 Управління соціального захисту населення Адміністрації Центрального району м. Оренбурга №58 від 17.06.1994р. ОСОБА_9 1939 року народження, на підставі Закону Російської Федерації від 03.09.1993року «Про внесення змін та доповнень до Закону РСФСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій» ст. 21 відноситься до дітей, які залишилися у неповнолітньому віці без опіки одного із батьків, безпідставного по політичним мотивам, мати якої ОСОБА_12 1910р.н. була репресована по політичним мотивам в 1941 р. на ОСОБА_8 як особу яка постраждала від політичних репресій, поширюються пільги передбачені Законом.

Згідно довідки Управління внутрішніх справ Адміністрації Оренбурської області про реабілітацію № 7/3-1349 від 27.05.1997р. ОСОБА_19 1939 року народження, уродженка м. Сорочинська Оренбурської області, в 1941р. на підставі постанови СНК СРСР та ЦК ВКПб від 12.09.1941 року іі мати - ОСОБА_12 , 1910р.н., були піддані політичним репресіям за національною ознакою - як особи німецької приналежності та вислані із міста Оренбурга (раніше м. Чкалов) на спецпоселення у Домбаровський район Оренбурської області.

На підставі ст. З Закону Російської Федерації від 18.10.1991р. «Про реабілітацію жертв політичних репресій» і доповнень до Закону від 04.11.1995р. - ОСОБА_19 - реабілітована.

На підставі Закону про реабілітацію жертв політичних репресій і решта членів сім`ї бабусі заявниці була реабілітована.

Враховуючи вищевикладене, заявниця вважає, що починаючи з народження бабусі (а потім і при народженні матері заявниці, та безпосередньо заявниці) щоб уникнути застосування репресивних заходів та інших обмежувальних заходів за національною ознакою, у документах зазначалося національність у бабусі та матері «руська», а у ОСОБА_1 «українка». Водночас вони усі вважають себе німкенями, оскільки виховувалися у сім`ях з дотриманням німецьких традицій, готувалась німецька кухня, відзначали традиційні німецькі свята, вони усі володіють німецькою мовою.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

При цьому, чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно статті 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою.

Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 810/2732/18 (К/9901/5276/19) (провадження № 11-381апп19) вказавши, що у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, спір не підлягає розгляду не лише в порядку адміністративного судочинства, а й у судовому порядку взагалі.

Схожих за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження № 14-215цс19), а також Верховний Суд постановах від 30 січня 2020 року у справі № 754/7901/19 (провадження № 61-16791св19), від 18 березня 2020 року у справі № 761/36561/19 (провадження № 61-21818св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 759/13784/19 (провадження № 61-1024св20).

Отже, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності, питання, порушене заявником у поданій до суду заяві, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та судовому розгляду взагалі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.11.2023 № 216/4127/23 (провадження № 61-14213св23).

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дана справа не підлягає розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, а й судовому розгляду взагалі, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку таких фактів, про встановлення яких просить заявник.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав скасування ухвали суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Ольшанської Олени Валентинівни залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю.Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 01.10.2024 року.