ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/2082/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Федорович Юлії Генріківни, на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 вересня 2024 року, повний текст якого складено 11 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначив, що сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спочатку подружнє життя позивача з відповідачкою складалось непогано, проте, через деякий час почали виникати непорозуміння та сварки, остання не приділяла часу їх дітям, не займалась їх вихованням, не забезпечувала їх базових потреб, пізніше почала зловживати алкоголем.

Позивач з дітьми з квітня 2022 року проживають у м. Запоріжжя як внутрішньо переміщені особи. На пропозицію позивача з дітьми виїхати з тимчасово окупованої території відповідачка прийняла рішення залишитись на непідконтрольній Україні території без об`єктивних на це причин.

Неповнолітні діти знаходяться на повному утримані батька, оскільки відповідачка витрачала свій мінливий дохід виключно на свої потреби, навіть після винесення судом рішення про стягнення з неї аліментів.

25 жовтня 2022 року рішенням Шевченківського районного суду шлюб між сторонами розірвано.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дітей та їх матеріальному забезпеченні, не цікавиться життям дітей, їх безпекою та станом здоров`я, участі у навчальному процесі не приймає, та з весни 2022 року взагалі не спілкується з дітьми, позивач просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітніх доньок, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 вересня 2024 року позовну заяву в частині вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено без розгляду, у зв`язку з тим, що остання досягла повноліття.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 вересня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Федорової Ю.Г. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка ухиляється від виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 . Зазначає, що обставини, на які посилається позивач та докази, свідчать про те, що підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 існували протягом тривалого часу, однак жодних змін у поведінці відповідачки, які б свідчили про її зацікавленість у житті дитини, не відбулось.

Вказує на те, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, а також не прийняв до уваги всі показання свідків.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 і його представника адвоката Федорової Ю.Г., думку ОСОБА_6 як представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відсутні підстави вважати, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Навпаки, дослідженими судом доказами підтверджено те, що ОСОБА_2 інтересу до життя дитини не втратила, періодично зв`язується з донькою та цікавиться її життям.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04 серпня 2012 року ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

Сторони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_3 (а.с. 12, 15).

З квітня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи (а.с. 18-20).

22 червня 2022 року судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/3 частки всіх видів доходу боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 20.05.2022, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття (а.с. 21).

Із довідки Оріхівського ВДВС у Пологівському районі Запорізької області від 30.11.2023 встановлено, що ОСОБА_2 не виплачувались аліменти на користь ОСОБА_1 (а.с. 25).

25 жовтня 2022 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 22-23).

08 травня 2023 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя визначено місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 (як на момент подання позову, так і на день ухвалення судом рішення обидві дитини досягли 14 річного віку) (а.с. 24).

Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 12.06.2024 № 22.01/01-34-443 визнано доцільним позбавлення батьківських прав відповідача щодо неповнолітньої ОСОБА_9 . З зазначеного висновку вбачається, що представниками органу опіки обстежено місце проживання дитини, а також вислухані ОСОБА_9 та ОСОБА_1 . При цьому про намагання зв?язатись із ОСОБА_2 для отримання пояснень у висновку не вказано (а.с. 113-115).

Також в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (мати позивача), ОСОБА_11 , пояснення яких викладені в рішенні суду, а також містяться на технічному записі судового засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 3 СК України передбачено, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

За приписами ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Наведені ОСОБА_1 обставини щодо неналежної участі відповідачки в утриманні і вихованні неповнолітної дитини не можуть бути достатніми підставами відповідно до статті 164 СК України для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.

Усупереч наведеним положенням ЦПК України позивач не надав переконливих доказів на підтвердження наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_4 , яка, як стверджує позивач, залишилася на тимчасово окупованій території, умисного невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків без поважних причин, винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку.

Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлені.

Позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, на який посилається позивач, колегія суддів виходить з такого.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, відповідно до Постанов Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21), від 20 грудня 2023 року в справі № 522/20260/21.

З матеріалів справи видно, що висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 12.06.2024 № 22.01/01-34-443про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рекомендовано позбавити відповідачку батьківських прав щодо неповнолітної доньки.

Даний висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

В свою чергу висновок органу опіки та піклування не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно дитини.

У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних даних намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має стати на користь інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при наданні такого висновку орган опіки виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачем, який зацікавлений в розгляді справи. При цьому сама перевірка проведена формально, а органом опіки навіть не здійснено жодних спроб зв?язатись із ОСОБА_2 та вислухати її пояснення.

Отже, зазначений висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 12.06.2024 № 22.01/01-34-443 є неповним та необ`єктивним, тому обґрунтовано не врахований судом першої інстанції при вирішенні спору.

Колегія суддів зауважує, що факт стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання дитині належного утримання.

Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення матері дитини батьківських прав.

Отже, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дитини є правильними.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Федорович Юлії Генріківнизалишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 05 вересня 2024 рокув цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 07 листопада 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

Д.А. Трофимова