Провадження № 22-ц/802/851/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника скаржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_3 , до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа ОСОБА_4 , на дії державного виконавця при винесеннні постанови про закінчення виконавчого провадження, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даною скаргою, мотивуючи її тим, що 01 березня 2024 р., керуючись п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Потильчак О. О. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №72749187 з примусового виконання виконавчого листа №161/12347/22, виданого 10 серпня 2023 р. Луцьким міськрайонним судом Волинської області.

ОСОБА_2 вказує, що про винесення вказаної постанови йому стало відомо 26 квітня 2024 року при ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження.

Зазначає, що на момент прийняття оскаржуваної постанови від 01 березня 2024 було встановлено наявність об?єктивних підстав, які унеможливлюють виконання ОСОБА_2 судового рішення у встановлений судом спосіб. Однак, державним виконавцем Потильчаком О. О. проігноровані судові рішення від 18 січня 2024 року у справі №320/39150/23 та від 29 лютого 2024 року у справі №320/46962/23, якими визнано поважними причини невиконання ОСОБА_2 судового рішення, а також визнано незаконність постанов від 05 жовтня 2023 року та від 07 грудня 2023 року про накладення на нього штрафу, винесені державним виконавцем Потильчаком О. О. в межах виконавчого провадження №72749187.

На підставі наведеного, заявник просив суд поновити пропущений з поважних причин строк на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження №72749187 від 01 березня 2024 року, прийнятої державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Потильчаком О. О., визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №72749187 від 01 березня 2024 року, прийняту цим же державним виконавцем, у порядку п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження", зобов`язати державного виконавця Потильчака О. О. в рамках виконавчого провадження №72749187 винести постанову про повернення стягувачу ОСОБА_5 . виконавчого листа №161/12347/22, виданого 10 серпня 2023 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, в порядку, передбаченому пунктом 6 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2024 року скаргу задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження №72749187 від 01 березня 2024 року, прийняту державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Потильчаком О. О. в порядку п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження". В задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Не погодившись із даною ухвалою суду в частині відмови у задоволенні решти вимог скарги, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликається на необґрунтованість ухвали суду в даній частині, постановлення її з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати її в оскаржуваній частині та ухвалити нову - про задоволення вимог у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження від 01 березня 2024 року підлягає скасуванню, оскільки вона порушує права стягувача на виконання судового рішення, що набрало законної сили, а отже суперечить основним засадам судочинства.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала в повній мірі відповідає.

Положеннями ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2019 року у справі № 161/19023/17, яке залишене без змін судами вищих інстанцій, проведено поділ майна, що належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , у тому числі й автомобіля «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який залишено у власності ОСОБА_6 шляхом припинення права власності на нього ОСОБА_2 .

Судове рішення в частині припинення права власності ОСОБА_2 на автомобіль «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , залишилося невиконаним.

Разом з тим, із матеріалів справи, зокрема зі змісту доданих судових рішень, також встановлено, що ще до вступу в законну силу судового рішення про поділ майна ОСОБА_2 29 липня 2019 року виїхав на автомобілі марки «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 на територію Республіки Польща та залишив даний транспортний засіб за межами України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року у справі № 161/12347/22, яке набуло законної сили, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 зазначений автомобіль «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі до замка запалення автомобіля, шляхом його передачі власнику ОСОБА_5

11 вересня 2023 року на підставі виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області виконавчого листа №161/12347/22 від 10 серпня 2023 р. державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Потильчаком О. О. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання цього виконавчого листа про витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 автомобіля марки «Mercedes-Benz E200», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 438 770 грн, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключів до замка запалення вищевказаного автомобіля шляхом їх передачі власнику ОСОБА_5

05 жовтня 2023 р. державний виконавець ОСОБА_7 виніс постанови про розшук майна боржника ОСОБА_2 та про накладення на нього штрафу на користь держави у розмірі 1700 грн за невиконання виконавчого документу №161/12347/22, виданого 10 серпня 2023 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про витребування з незаконного володіння боржника спірного автомобіля марки «Mercedes-Benz E200».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 р. у справі №320/39150/23 цю постанову від 05 жовтня 2023 року визнано протиправною та скасовано.

07 грудня 2023 року цим же державним виконавцем було винесено повторно постанову про накладення штрафу в сумі 3400 грн на боржника ОСОБА_2 у зв`язку з невиконанням ним судового рішення про витребування автомобіля.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року у справі №320/46962/23 визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Потильчака О. О. від 07 грудня 2023 року ВП №72749187 про накладення штрафу у розмірі 3400 грн на боржника ОСОБА_2 (а.с. 19-24).

Таким чином, як ствердив боржник та встановлено в судових рішеннях у справах №161/19023/17, 161/12347/22, 161/2339/21, а також № 320/39150/23, № 320/46962/23, спірний транспортний засіб марки «Mercedes-Benz E200» фактично не є у володінні боржника ОСОБА_2 , а перебуває на території іншої держави, а тому з цих причин боржник не може виконати вказане судове рішення.

01 березня 2024 року, керуючись п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець Печерського ВДВС у місті Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ) Потильчак О. О. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №72749187 з примусового виконання виконавчого листа №161/12347/22, виданого 10 серпня 2023 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області (а.с.11-12).

З копії витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 28 грудня 2023 року було зареєстроване кримінальне провадження №0002624 за повідомленням державного виконавця Потильчака О. О. з приводу невиконання рішення Луцького міськрайонного суду про повернення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 автомобіля «Mercedes-Benz E-200».

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. У випадку, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

З урахуванням змісту статті 19 Конституції України, виконавець при виконанні судового рішення має діяти лише в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», в тому числі дотримуватися імперативних норм про компетенцію (права та обов`язки).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

За приписами п.11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 63 цього Закону.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентується ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, закінчення виконавчого провадження є наслідком вжиття всіх можливих заходів щодо виконання рішення суду та встановлення неможливості такого виконання, тобто встановлення того факту, що механізми та інструменти, якими закон наділяє виконавця при виконанні рішень про зобов`язання боржника особисто вчинити певні дії, є вичерпаними. Лише після вичерпання усіх наданих законом можливих засобів щодо виконання судового рішення, виконавець повідомляє про вчинення кримінального порушення та може закінчити виконавче провадження, у зв`язку з чим досягається мета судового рішення - поновлення права особи за допомогою певних інструментів, якими володіє виключно держава, і не може володіти особа.

Як свідчать матеріали справи, державним виконавцем Печерського ВДВС у місті Києві Потильчаком О. О. закінчено виконавче провадження у зв`язку з тим, що останній дійшов висновку про неможливість виконати виконавчий документ без участі боржника. В той же час, надані представником скаржника копії судових рішень містять докази підтвердження обставин неможливості з поважних причин виконання рішення суду боржником.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що державний виконавець не з`ясував та не перевірив всі обставини, необхідні для додержання порядку закінчення виконавчого провадження із зазначених підстав безпосередньо перед тим, як прийняти оскаржувану постанову від 01 березня 2024 року. А саме, не врахував, що постанови про накладення штрафів на боржника були скасовані судом.

Частинами 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 цього ж Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відтак, здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання (направлення повідомлення), оскільки не вийде за межі наданих йому повноважень та не буде діяти не у спосіб, встановлений Законом, оскільки сам факт направлення повідомлення до органу досудового розслідування не є підставою закінчення виконавчого провадження.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.06.2019 у справі №826/14580/16.

Враховуючи вказане вище, та беручи до уваги, що сторони не оскаржують ухвалу в частині задоволення скарги, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині висновку про те, що провадження не може бути закінченим з указаних підстав.

Разом з тим, боржник просить скасувати ухвалу в частині відмови у задоволенні скарги щодо зобов`язання державного виконавця винести постанову про повернення стягувачці виконавчого листа в порядку, передбаченому п.6 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу.

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи; 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;

7) боржник - фізична особа чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Відповідно до частини другої цієї статті про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт.

Як убачається з матеріалів справи, державним виконавцем постановою від 05 жовтня 2023 року було оголошено в розшук майно боржника ОСОБА_2 Річний строк для повідомлення про наслідки розшуку майна не закінчився.

Разом з тим, підставою для повернення виконавчого листа стягувачу за п.6 ч.1 цієї статті є складення державним виконавцем відповідного акту, однак такий акт не складався, в матеріалах справи він відсутній.

Отже, підстав, визначених Законом, для повернення виконавчого листа стягувачці ОСОБА_4 у зв`язку з п.6 ч.1 ст.37 Закону «Про виконавче провадження» не встановлено.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції не вбачається.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, зокрема, того, що винесення постанов у ході виконавчого провадження та вчинення інших дій державним виконавцем є його процесуальним правом і обов`язком, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволення скарги в частині зобов?язання державного виконавця вчинити дії щодо винесення постанови про повернення стягувачу виконавчий лист на підставі п. 6 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх правильність не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказану ухвалу суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді