"09" лютого 2024 р. Справа № 363/207/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 року Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Свєтушкіної Д.А. при секретарі Крикун Ю.М., за участі представника скаржника адвоката Дарди Б.А., головного державного виконавця Мовчун Т.С.,представника боржника адвоката Ганенка Р.А. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгород скаргу ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мовчун Тетяни Сергіївни, боржник ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області від представника скаржниці адвоката Дарди Б.А. надійшла скарга ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мовчун Тетяни Сергіївни, боржник ОСОБА_2 , в якій просив визнати неправомірним оскаржуване рішення - «Постанову про закінчення виконавчого провадження», винесену 27.12.2023 у виконавчому провадженні № 69280427 головним державним виконавцем Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мовчун Т.С., і зобов`язати її поновити порушено право заявника ОСОБА_1 на виконання судового рішення, тобто - примусово виконати судове рішення - постанову Київського апеляційного суду від 03.11.2021 у справі № 363/4124/15-ц в повному обсязі, а саме: знести паркан «від поворотної точки межі паркану ОСОБА_2 - літери «Б» на північний захід до точки «В» - довжиною 6 метрів та від поворотної точки межі паркану - літери «Б» на південний схід до точки «А» довжиною 11,5 метрів з викорчовуванням фундаментних опорних стовпів паркану з викорчуванням фундаментних опорних стовпів паркану та повернути їй, як власнику 4,9 кв. м. спірної земельної ділянки без паркану та їх залишків.». Мотивуючи свої вимоги тим, що 03.01.2024 року з супровідним листом від 27.12.2023 № 72968 стягувач ОСОБА_1 отримала по пошті «Постанову про закінчення виконавчого провадження» від 27.12.2023 у виконавчому провадженні № 69280427, винесену головним державним виконавцем Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мовчун Т.С. Рішення головного державного виконавця Вишгородського відділу ДВС Мовчун Т.С. від 27.12.2023 щодо закінчення виконавчого провадження № 69280427 неправомірне, оскільки ним порушено право стягувача ОСОБА_1 на виконання судового рішення, що передбачено ст. 129-1 Конституції України, ст. ст. 1, 3, 19 закону України «Про виконавче провадження», ст. 18 ЦПК України. В дійсності 19.10.2023 судове рішення не було виконано в повному обсязі, оскільки замість знесення 17,5 метрів паркану з викорчуванням фундаментних опорних стовпів було частково демонтовано лише 6 метрів і то - тільки верхні плити паркану. Якби судове рішення було 19.10.2023 «фактично виконано в повному обсязі згідно з виконавчим документом», то державним виконавцем був би складений акт, в якому було б зазначено про знесення паркану довжиною 17,5 метрів (з викорчовуванням фундаментів) і повернення ОСОБА_1 4, 9 м.кв. незаконно захопленої ОСОБА_2 її земельної ділянки в селі Глібівка Вишгородського району. Однак, такий документ не був складений, оскільки 19.10.2023 не відбулось знесення паркану на визначену судом довжину.

Ухвалою судді від 11 січня 2024 року відкрито провадження за скаргою та призначено її до судового розгляду.

22.01.2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника боржника адвоката Матлаша Я.К. надійшли заперечення, згідно яких зазначено, що доводи представника стягувача, адвоката Дарди Б.А. про невиконання боржником рішення суду є необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами. При цьому стягувач умисно ухиляється від підписання акту про виконання судового рішення, шантажуючи цим боржника та вимагаючи демонтажу всього паркану вздовж спільної межі земельних ділянок. Оскаржувана стягувачем постанова державного виконавця від 27.12.2023 про закінчення виконавчого провадження також не може вважатися достатнім та достовірним доказом невиконання рішення боржником. Звернув увагу не те, що для виконання рішення суду у даній справі, зокрема, з метою визначення координат поворотних точок Б та В і визначення того, які саме опори паркану слід демонтувати, знадобилася допомога спеціаліста із залученням інженера-геодезиста. І лише після виїзду 19.10.2023 спеціаліста та інженера-геодезиста за місцем виконання рішення стало можливим визначити, які саме частини паркану та опорних стовпів слід демонтувати і як проходить межа між земельними ділянками сторін по справі на місцевості. Водночас державний виконавець приймаючи оскаржувану постанову не дотримався вимог абзацу першого ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, не здійснив повторної перевірки виконання рішення боржником. Постанова державного виконавця від 27.12.2023 про закінчення виконавчого провадження мотивована виключно посиланням на доводи скарги представника стягувача від 06.11.2023, фактом звернення стягувача 22.12.2023 на особистому прийомі у державного виконавця, а також актом державного виконавця від 22.12.2023. Зі змісту акту вбачається, що державний виконавець не вчиняв жодних дій щодо перевірки виконання судового рішення боржником, як того вимагає абз. перший ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Державний виконавець не здійснив виїзд за місцем виконання рішення для перевірки обставин, наведених у скаргах стягувача та її представника, не викликав на складання акту боржника, не отримав від боржника будь-яких пояснень та навіть не надав боржнику можливості надати докази не підтвердження факту виконання судового рішення. А тому оскаржувана постанова державного виконавця від 27.12.2023 про закінчення виконавчого провадження не є достатнім та достовірним доказом невиконання судового рішення боржником. Таким чином подана стягувачем скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Окремо звертаю увагу суду на те, що боржник також вважає постанову державного виконавця від 27.12.2023 про закінчення виконавчого провадження незаконною, однак виключно в частині підстав її прийняття та висновку державного виконавця про невиконання рішення боржником.

29.01.2024 року від представника скаржника адвоката Дарди Б.А. до суду надійшли заперечення проти доводів і міркувань представника боржника викладених ним у запереченні, в яких зазначено, що низкою доводів і міркувань, представник боржника намагається ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи (виконання судового рішення). В дійсності точки «Б», «В» в натурі (на місцевості) - це не точки меж земельної ділянки ОСОБА_1 , а точки опорних стовпів паркану ОСОБА_2 на земельній ділянці ОСОБА_1 і у виконавчому документі їх координати не вказані. Відповідно, спеціаліст-геодезист 19.10.2023 їх координати не визначала, бо це просто вбетоновані в землю опорні стовпи паркану. Вона визначила на місцевості точки 5, 6, 7 меж земельної ділянки ОСОБА_1 , після чого в цих точках були встановлені межові знаки. В дійсності ОСОБА_2 допомагав лише порадами (щоб не пошкодили його шиферні плити паркану), головне - не заважав. А викорчувати опорні стовпи 19.10.2023 взагалі не вдалося. Відповідно, не була демонтована спірна частина паркану, «яка зазначена у виконавчому документі», тобто не було знесено 17,5 метрів паркану ОСОБА_2 на земельній ділянці ОСОБА_1 . Крім того, зазначив, що стягувач ОСОБА_1 ніколи не вимагала, і не вимагає, про демонтаж всього паркану. Вона вимагала, і вимагає, лише про належне виконання судового рішення від 03.11.2021 - знесення 17, 5 метрів паркана ОСОБА_2 на її земельній ділянці.

08.02.2024 року та 14.02.2024 року до суду надійшли заперечення головного державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мовчун Т.С. на вказану скаргу, в яких остання зазначила, що з даним твердженням скарги погодитися не можливо з огляду па наступне. Державним виконавцем при виконанні даною виконавчого провадження було виконані всі дії, передбачені ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», а також встановлено що боржник свідомо не вчиняє заходи щодо виконання рішення суду і чинить перешкоди стягувачу в бажанні виконати рішення суду самостійно. Направлення державним виконавцем подання до органів досудового розслідування щодо притягнення боржника до кримінальної відповідальності є процесуальною дією, прямо передбаченою в Законі України «Про виконавче провадження», наслідком якої є винесенням державним виконавцем Постанови про закінчення виконавчого провадження. В зв`язку з викладеним вище, просила відмовити в задоволенні скарги.

У судове засідання скаржник та боржник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В судовому засідання представник скаржника адвокат Дарда Б.А. долучив заяву про розгляд скарги за відсутність скаржниці, подану скаргу підтримав з підстав викладених у скарзі та просив задовольнити в повному обсязі.

В судовому засідання представник боржника адвокат Ганенко Р.А. заперечував проти поданої скарги та просив відмовити у задоволенні скарги з підстав викладених в запереченнях. Зауважив, що демонтовано було приблизно 6 метрів забору, що він вважає повним виконанням рішення суду.

Головний державний виконавець Мовчун Т.С. в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечила з підстав, викладених в запереченнях.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали скарги а також матеріали виконавчого провадження, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду скарги і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Вишгородському районному відділі державної виконавчої служби ЦМУ МЮ(м. Київ) перебувало виконавче провадження ВП 69280427 по виконанню виконавчого листа №363/4112/15-ц від 19.01.2022 року, що видав Вишгородський районний суд Київської області, про зобов`язання ОСОБА_3 відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 загальною площею 0.0987 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :21:023:0113, який існував до порушення її прав щодо володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, шляхом приведення її у придатний для використання стан, включаючи знесення споруди - паркану, від поворотної точки межі паркану ОСОБА_3 - літери «Б» на північний захід до точки «В» - довжиною 6 м та від поворотної точки межі паркану - літери «Б» на південний схід до точки «А» - довжиною 11,5 м з викорчовуванням фундаментних опорних стовпів паркану та повернути їй, як власнику, 4,9 кв.м. спірної земельної ділянки без паркану та його залишків.

23.06.2022 року головним державним виконавцем Мовчун Т.С. винесено постанову ВП № 69280427 про відкриттявиконавчого провадження.

23.06.2022 року на адресу боржника ОСОБА_2 державним виконавцем було надіслано вимогу державного виконавця, в якій було зобов`язано боржника виконати рішення суду на протязі 10-ти робочих днів та надати до 08.07.2022р. до Вишгородського відділу ДВС підтвердження про виконання рішення суду.

26.05.2023 року та 05.09.2023 року державним виконавцем було винесено постанови про накладення штрафів на боржника за невиконання рішення суду в розмірі 1700 грн. та 3400 грн.

Згідно Акту державного виконавця від 19.10.2023 року, вбачається, що головним державним виконавцем Мовчун Т.С., було призначено примусове виконання рішення суду з залученням сторін по справі, спеціаліста інженера - землевпорядника, представника Димерської ОТГ, представника Вишродського РУП ГУНП, інженера геодезиста. Виїздом в с. Глібівка в присутності всіх вищезазначених осіб проведені дії, а саме : встановлено межеві знаки у вигляді металевих труб згідно координат в карних у виконавчому документі, точки-Б,В в натурі. Згідно винесених точок Б,В в натуру по координатам, земельної ділянки стягувача - спеціалістами геодезистами встановлено, що паркан розташований фактично па території земельної ділянки,що належить ОСОБА_1 . Сторона стягувача, тобто ОСОБА_1 виявила бажання власними силами демонтувати визначену судом частину паркану.

22.12.2023 року ОСОБА_1 звернулась з заявою про те, що боржник ОСОБА_2 перешкоджає їй в проведенні демонтажу паркану, не пускає на територію. Сам не виконує і не дає виконати стягувану.

Державним виконавцем на підставі виявлених обставин складено Акт державного виконавця.

26.12.2023 року до Вишгородського відділу поліції РУП ГУНП в Київській області за вих. № 72533 надіслано подання державного виконавця про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за ухилення від виконання судового рішення.

27.12.2023 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження».

Однак, як вбачається з листа Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 19.01.2024 року відомості про вчинення кримінального правопорушення за поданням державного виконавця про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за ухилення від виконання судового рішення до ЄДРДР внесено не було.

В судовому засіданні встановлено, що станом на 27.12.2023 року постанова Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 363/4124/15-ц повністю виконана не була, а саме божником не було повернуто ОСОБА_1 як власнику, 4,9 кв.м. спірної земельної ділянки без паркану та його залишків шляхом знесення паркану загальною довжиною 17,5 м з викорчовуванням фундаментних опорних стовпів паркану. Як було зазначено самим представником боржника демонтовано було лише приблизно 6 метрів паркану. Про що зазначає і скаржник (стягувач) у справі та вважає, що рішення державного виконавця (постанова від 27.12.2023 про закінчення виконавчого провадження) є незаконною, оскільки фактично рішення суду виконано не було та державним виконавцем не вжито всіх необхідних заходів для забезпечення його примусового виконання.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічні положення викладені у статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження».

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті129-1Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - частина перша статті 2 ЦПК України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії(частина перша статті 18 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року (п. 40). У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Також Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29.06.2004, заява № 56848/00, §33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

При тлумаченні закону під час його застосування до конкретних правовідносин і вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 у справі № 619/562/18 зазначив, що належним доказом вжиття усіх передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю129-1Конституції України.

Згідно п.11 ч.1ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

У свою чергу ст. 63 регламентовано Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 днів та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконане без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбаченого цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З урахуванням викладеного вище нормативно-правового регулювання та встановлених при розгляді цієї справи обставин, суд приходить до висновку про те, що державний виконавець безпідставно та передчасно прийшов до висновків про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження, враховуючи, що фактично рішення суду, на виконання якого було видано виконавчий лист, виконано не було.

Відтак доводи скаржника у даній справі про незаконність оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є вірними, адже фактично рішення суду виконано не було.

За обставин цієї справи державний виконавець не лише мав формально дотриматися вимог ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження», яка регламентує порядок дій щодо виконання рішень немайнового характеру, а й перевірити можливість застосування інших визначених законодавством заходів до боржника, який з тих чи інших підстав відмовляється виконувати судове рішення.

При вирішенні вимог скарги стягувача в даній справі вирішальне значення має факт тривалого та безпідставного невиконання боржником приписів суду в добровільному порядку, а також те, що примусове повне виконання рішення суду наразі не забезпечено органами державної виконавчої служби.

В той же час, доводи головного державного виконавця на те, що вона учинила всі необхідні дії, щоб забезпечити фактичне виконання судового рішення, слід відхилити як необґрунтовані.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи вищевикладене, суд вважає, що постанова державного виконавця від 27.12.2023 року про закінчення виконавчого провадження № 69280427 є передчасною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на судовий захист, а тому з метою захисту прав стягувача необхідно визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 69280427 від 27 грудня 2023 року, та зобов`язати головного державного виконавця поновити порушене право ОСОБА_1 на виконання судового рішення, тож скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мовчун Тетяни Сергіївни, боржник ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мовчун Тетяни Сергіївнипро закінчення виконавчого провадження № 69280427 від 27 грудня 2023 року, та зобов`язати головного державного виконавця Вишгородського відділу державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мовчун Тетяну Сергіївну поновити порушене право ОСОБА_1 на виконання судового рішення - постанови Київського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 363/4124/15-ц.

Повний текст ухвали складено 14 лютого 2024 року.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.А. Свєтушкіна