Справа № 183/3636/24
№ 2/183/2427/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2024 року місто Самар Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Дубовенко І.Г., з участю секретаря судового засідання Болкарьової А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,

за участю: представника позивача адвоката Гудименка В.Г.,

відповідача ОСОБА_2 , суд

в с т а н о в и в :

Представник ОСОБА_1 адвокат Гудименко Володимир Геннадійович звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами позики від:

- 30 квітня 2020 року в сумі 261145,48 грн, з яких 45000 грн сума основного боргу, 211500 грн відсотки за користування позикою, 4645,48 грн 3% річних;

- 10 березня 2021 року в сумі 140396,71 грн, з яких 30000 грн сума основного боргу, 108000 грн відсотки за користування позикою, 2396,71 грн 3% річних;

- а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 30 квітня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , з однієї сторони (далі позикодавці), та ОСОБА_2 , з другої сторони, був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавці надали відповідачу грошові кошти у розмірі 45000 грн, які відповідач зобов`язався повернути 30 жовтня 2020 року, з оплатою 10% щомісячно за користування позикою, однак у визначений строк вказану суму та відсотки за користування позикою не повернув. Факт отримання відповідачем суми позики підтверджується розпискою, підписаною ним власноручно 30 квітня 2020 року. Станом на дату подання позову відповідач відмовляється від виконання зобов`язань щодо повернення позики.

10 березня 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , з однієї сторони (далі позикодавці), та ОСОБА_2 , з другої сторони, був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавці надали відповідачу грошові кошти у розмірі 30000 грн, які відповідач зобов`язався повернути 10 серпня 2021 року, з оплатою 10% щомісячно за користування позикою, однак у визначений строк вказану суму та відсотки за користування позикою не повернув. Факт отримання відповідачем суми позики підтверджується розпискою, підписаною ним власноручно 10 березня 2021 року. Станом на дату подання позову відповідач відмовляється від виконання зобов`язань щодо повернення позики.

09 квітня 2024 року ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_4 половину боргу ОСОБА_2 за зазначеними договорами позики; ОСОБА_4 в свою чергу, передав своє право вимоги за цими договорами позивачу ОСОБА_1 .

В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 509, 512, 526, 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачем відзив на позов не подавався.

Ухвалою суду від 17 квітня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому судовому засіданні відповідачем на підтвердження виконання зобов`язань надані квитанції про перерахування коштів за розпискою від 10 березня 2021 року. Представником позивача надані для огляду оригінали розписок від 30 квітня 2020 року, а також від 10 березня 2021 року.

12 вересня 2024 року підготовче провадження ухвалою суду закрите, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов, надавши для приєднання до матеріалів справи оригінали розписок від 30 квітня 2020 року та 10 березня 2021 року. Щодо подання відповідачем дублікатів чеків про перерахування ОСОБА_4 коштів з червня 2021 року по лютий 2022 року по 3000 грн щомісячно зазначив, що ці кошти до розглядуваних правовідносин за розписками не відносяться.

Відповідач позовні вимоги не визнав. Пояснив, що підписував розписку 30 квітня 2020 року, якою позичав кошти в розмірі 45000 грн під 10 відсотків щомісячно на строк 6 місяців. У обумовлений домовленістю строк гроші не повернув, а повернув через 10 місяців, тобто повністю розрахувався з позикодавцями, розписку йому не віддавали, він вважав, що вона була знищена.

10 березня 2021 року він знову попросив у позику гроші у позивача та ОСОБА_4 в сумі 30000 грн на п`ять місяців під 10 відсотків щомісячно, повернув позичені кошти через 10 місяців, на підтвердження сплати за цією розпискою надав відповідні квитанції про перерахування коштів. Цю розписку йому також не віддавали, він вважав, що вона була знищена.

У задоволенні позову просив відмовити. Оригінали розписок, які долучені представником позивача в судовому засіданні до матеріалів справи підписані ним.

Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 30 квітня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надали у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 45000 грн, які відповідач зобов`язався повернути строк до 30 жовтня 2020 року; на підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлена розписка.

Факт отримання ОСОБА_2 суми позики підтверджується розпискою від 30 квітня 2020 року.

Відповідно до умов, укладеного договору позики ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати відсотки за користування позикою в розмірі 10 відсотків на місяць.

Доказів повернення суми позики та/або відсотків суду не надано.

10 березня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надали у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 30000 грн, які відповідач зобов`язався повернути строк до 10 серпня 2021 року; на підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлена розписка.

Факт отримання ОСОБА_2 суми позики підтверджується розпискою від 10 травня 2021 року.

Відповідно до умов, укладеного договору позики ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати відсотки за користування позикою в розмірі 10 відсотків на місяць.

Відповідно до наданих відповідачем дублікатів чеків ОСОБА_2 перераховувалися ОСОБА_4 кошти за платіжними інструкціями від: 10.06.2021 на суму 3000 грн, 11.07.2021 на суму 3000 грн, 11.08.2021 на суму 3000 грн, 11.09.2021 на суму 3000 грн, 10.10.2021 на суму 3000 грн, 10.11.2021 на суму 3000 грн, 10.12.2021 на суму 3000 грн, 11.01.2022 на суму 3000 грн, 10.02.2022 на суму 3000 грн.

Інших доказів повернення суми позики суду не надано.

09 квітня 2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений правочин щодо відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_4 відступлені права вимоги за договорами позики (за розписками від 30.04.2020 року та 10.03.2021 року) гр. ОСОБА_1 , яка в свою чергу сплатила ОСОБА_4 боргові зобов`язання ОСОБА_2 , оригінали розписок передані ОСОБА_1 .

На підтвердження укладення договору надана відповідна розписка.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідност.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

У визначеніст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується вст.3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 і ч.2ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ч.ч.1,2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, вищезазначена розписка відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістомст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей,визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.

Ст. 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до змісту ст.ст.610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 1ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі, якщо сторони спеціально не передбачили умову щодо певної періодичності виплати процентів за договором позики, то проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3статті 549 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладено у постанові від 24 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, до правовідносин визначених ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Передання права вимоги (цесія) є заміною кредитора в зобов`язанні шляхом передання ним своїх прав іншій особі за правочином (ч. 1 ст. 512 ЦКУ). Внаслідок вчинення правочину новий кредитор отримує всі права первісного кредитора за зобов`язаннями, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦКУ).

Договір відступлення права вимоги укладається в такій самій формі, що й договір, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦКУ).

За договором відступлення права вимоги можуть бути відступлені права вимоги за будь-якими договорами (купівля-продаж, постачання, позика, позичка, кредит тощо) будь-яким кредитором.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений лише в тому разі, якщо таку заборону встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦКУ), при цьому згода боржника на заміну кредитора не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦКУ).

Згідно розрахунку, проведеного позивачем, з яким погоджується суд, заборгованість за договором позики станом на 01 лютого 2023 року становить 60417,3 грн, яка складається з: основного боргу в сумі 36200 грн; неустойки в розмірі 7240 грн; 3 % річних в розмірі 2353,5 грн. та інфляційних витрат в розмірі 14623,8 грн.

Оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за договором позики, не надано ані позивачу, ані суду відомостей про відсутність заборгованості за договором, розрахунки позивача останнім не спростовані, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6статті 81 ЦПК України).

За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково.

Так, представником позивача наданий розрахунок заборгованості:

- за договором позики від 30 квітня 2020 року, відповідно до якого сума основного боргу складає 45000 грн, відсотки за користування позикою 211500 грн (із розрахунку з травня 2020 року по березень 2024 року 47 місяців), а також 3% річних 4645,48 грн (із розрахунку 1256 днів прострочки);

- за договором позики від 10 березня 2021 року, відповідно до якого сума основного боргу складає 30000 грн, відсотки за користування позикою 108000 грн (із розрахунку з травня 2020 року по березень 2024 року 36 місяців), а також 3% річних 2396,71 грн (із розрахунку 972 днів прострочки),

з яким суд не погоджується, з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що:

- за договором позики від 30 квітня 2020 року, за яким повністю право вимоги належить позивачу, відповідач отримав позику в розмірі 45000 грн на строк 6 місяців з оплатою щомісячно 10 відсотків. На день розгляду справи будь-яких доказів повернення коштів суду не надано.

Таким чином, за договором позики від 30 квітня 2020 року заборгованість ОСОБА_2 перед позикодавцем становить:

Основна сума заборгованості за договоромСума боргу
з 01/11/20 до 29/10/202472 000,00 грн
Всього:72 000,00 грн

Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язанняКількість днів у періодіСума
з 01/11/2021 до 31/12/2023 72 000,00 x 3 % x 791 : 365 : 1007914 680,99 грн
з 01/01/2024 до 29/10/2024 72 000,00 x 3 % x 303 : 366 : 1003031 788,20 грн

Всього штрафних санкцій: 6 469,18 грн.

Загальна заборгованість: Період прострочення грошового зобов`язання 1094 дня

72 000,00 (сума боргу) + 6 469,18 (штрафні санкції) = 78 469,18 грн.

- за договором позики від 10 березня 2021 року, за яким повністю право вимоги належить позивачу, відповідач отримав позику в розмірі 30000 грн на строк 5 місяців з оплатою щомісячно 10 відсотків. З червня 2021 року відповідачем сплачувалися щомісячно 3000 грн за вказаним договором позики.

Таким чином, за договором позики від 10 березня 2021 року заборгованість ОСОБА_2 перед позикодавцем становить:

Основна сума заборгованості за договоромСума боргу
з 31/08/2021 до 11/09/202136 000,00 грн.
з 12/09/2021 до 10/10/202133 000,00 грн.
з 11/10/2021 до 10/11/202130 000,00 грн.
з 11/11/2021 до 10/12/202127 000,00 грн.
з 11/12/2021 до 11/01/202224 000,00 грн.
з 12/01/2022 до 10/02/202221 000,00 грн.
з 11/02/2022 до 29/10/202418 000,00 грн.
Залишок боргу18 000,00 грн.

Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язанняКількість днів у періодіСума
з 31/08/2021 до 11/09/2021 36 000,00 x 3 % x 12 : 365 : 1001235,51 грн.
з 12/09/2021 до 10/10/2021 33 000,00 x 3 % x 29 : 365 : 1002978,66 грн.
з 11/10/2021 до 10/11/2021 30 000,00 x 3 % x 31 : 365 : 1003176,44 грн.
з 11/11/2021 до 10/12/2021 27 000,00 x 3 % x 30 : 365 : 1003066,58 грн.
з 11/12/2021 до 11/01/2022 24 000,00 x 3 % x 32 : 365 : 1003263,12 грн.
з 12/01/2022 до 10/02/2022 21 000,00 x 3 % x 30 : 365 : 1003051,78 грн.
з 11/02/2022 до 31/12/2023 18 000,00 x 3 % x 689 : 365 : 1006891 019,34 грн.
з 01/01/2024 до 29/10/2024 18 000,00 x 3 % x 303 : 366 : 100303447,05 грн.

Всього штрафних санкцій: 1 838,47 грн.

Загальна заборгованість: Період прострочення грошового зобов`язання 1156 днів

18 000,00 (сума боргу) + 1 838,48 (штрафні санкції) = 19 838,48 грн.

А тому в решті позовних вимог позивача належить відмовити.

Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273,274-276, 280-284, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30 квітня 2020 року в розмірі 78469,18 грн і за договором позики від 10 березня 2021 року в розмірі 19838,48 грн, а всього 98307 (дев`яносто тисяч триста сім) гривень 66 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривні 60 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса електронної пошти: відсутня).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса електронної пошти: відсутня).

Повний текст рішення складений 05 листопада 2024 року.

Суддя І.Г. Дубовенко