Справа № 463/7143/19
Провадження № 2/463/28/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді - Леньо С. І.

з участю секретаря - Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Лідія Миколаївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігор Ярославович про витребування майна та визнання договору іпотеки недійсним -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким витребувати від Громадянки Сполученого Королівства Великої Британії та Північної ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір іпотеки, який посвідчено Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігорем Ярославовичем 17.07.2018 року в реєстрі за № 2218, укладений між ОСОБА_6 та Громадянкою Сполученого Королівства Великої Британії та ОСОБА_8 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 14.11.2007 року між ним та ТОВ «Європейський газовий банк», правонаступником якого є ПАТ «Європейський газовий банк» укладено кредитний договір (з урахуванням договору про реструктуризацію вказаного кредитного договору від 14.11.2013), за умовами якого позичальнику відкрито невідновлювальну мультивалютну кредитну лінію з лімітом максимальної заборгованості 482 372, 88 грн. на строк до 13.11.2015 зі сплатою 17,00 % річних за кредитними коштами у доларах США та 22 % річних за кредитними коштами у національній валюті. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14.10.2008 між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, з метою погашення заборгованості ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» звернулось до Галицького районного суду м. Львова з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК». Спочатку заочним рішенням суду такий позов було задоволено, проте це рішення суду було скасовано судом першої інстанції. В подальшому, суди першої і апеляційної інстанції задоволили позов та звернули стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ПАТ «Європейський газовий банк» предмета іпотеки у власність за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, яка складає 736 360 грн. Однак, в кінцевому постановою Верховного Суду від 16.05.2018 скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позову і ухвалено нове рішення про відмову в позові. Незважаючи на зазначене спочатку ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.2016 відчужило спірну квартиру ОСОБА_6 , який 17.07.2018, тобто після винесення постанови Верховним Судом, уклав зі ОСОБА_10 договір іпотеки, посвідчений ПН ЛМНО Кулиняк І.Я., предметом якого є квартира АДРЕСА_1 і вже на підставі цього договору відповідно до рішення ПН ЛМНО Дерев`янко Л.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2018 право власності на спірну квартиру зареєстровано за іпотекодержателем відповідачем ОСОБА_10 . Вважає, що квартира підлягає витребуванню на його користь, оскільки така вибула з володіння поза його волею на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано. За відсутності у ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру він не мав права розпоряджатись нею шляхом укладення договору іпотеки від 17.07.2018, що характеризує вказаний договір як недійсний. Інший співвласник квартири ОСОБА_9 померла, а він є її єдиним спадкоємцем, внаслідок чого квартира підлягає витребуванню виключно на його користь.

Відповідач ОСОБА_6 не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Зазначає, що з огляду на презумпцію правомірності правочину у ОСОБА_6 виникло право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.2016, він є добросовісним набувачем і на момент придбання квартири йому не було відомо про існування судових спорів. Маючи право на розпорядження спірною квартирою правомірно уклав відносно неї договір іпотеки. Просить в позові відмовити.

Відзив практично аналогічного змісту надійшов від представника відповідача ОСОБА_11 , у якому зазначено, що ОСОБА_11 не знала і не могла знати про існування судових спорів відносно майна та є добросовісним набувачем квартири і витребування в неї цієї квартири становити для неї надмірний тягар. Просить в позові відмовити.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог частини першої статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 27.08.2019 та була передана для розгляду судді Шереметі Г.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 30.08.2019 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Одночасно, цією ухвалою за відповідним клопотанням позивача витребувано у ПН ЛМНО Кулиняк І.Я. оригінал нотаріальної справи щодо посвідчення договору іпотеки від 17.07.2018, а в ПН ЛМНО Дерев`янко Л.М. оригінал нотаріальної справи щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_11 на підставі договору іпотеки від 17.07.2018.

Також, за відповідним клопотанням позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.08.2019 в порядку забезпечення позовних вимог накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонено Личаківській районній адміністрації Львівської міської ради вчиняти дії, пов`язані з реєстрацією місця проживання малолітніх чи неповнолітніх осіб у спірній квартирі.

У зв`язку з смертю судді Шеремети Г.І. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 18.01.2021 у справі проведено повторний автоматизований розподіл і така передана в провадження судді Леньо С.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.03.2021 справа прийнята до провадження зі стадії підготовчого провадження, призначено підготовче засідання та визначено строк і черговість подання заяв по суті справи.

В подальшому, за відповідним клопотанням представника позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.04.2021 витребувано в Управління ДМС України у Львівській області інформацію про громадянство відповідача ОСОБА_11 , і зокрема, чи є вона громадянкою України.

В свою чергу, з Адресно-довідкового бюро при ВГІРФО ГУМВС України у Львівській області витребувано інформацію щодо місця реєстрації та дати реєстрації відповідача ОСОБА_12 .

Відповіді на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 21.04.2021 надійшли 23.06.2021 (а.с.166, 168зв. т.1).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13.07.2021. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 13.02.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, виключено з числа учасників справи відповідача ПАТ «Європейський газовий банк» у зв`язку з припиненням статусу юридичної особи в результаті ліквідації без правонаступництва.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Представник позивача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримала. Дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_11 адвокат Пащук А.Ю., представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_3 в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзивах. Просили в позові відмовити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду повідомлялись належним чином. Приватний нотаріус ЛМНО Дерев`янко Л.М. подала заяву про розгляд справи у її відсутності, інші учасники справи причин неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутності не подали.

Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали нотаріальної справи щодо укладення договору іпотеки між відповідачем ОСОБА_6 та ОСОБА_11 від 17.07.2018, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Сторонами у справі не оспорюється, що 14.11.2007 між ТОВ «Європейський газовий банк», правонаступником якого є ПАТ «Європейський газовий банк» та позивачем укладено кредитний договір (з урахуванням договору про реструктуризацію вказаного кредитного договору від 14 листопада 2013 року), за умовами якого позичальнику відкрито невідновлювальну мультивалютну кредитну лінію з лімітом максимальної заборгованості 482 372, 88 грн. на строк до 13.11.2015 зі сплатою 17,00 % річних за кредитними коштами у доларах США та 22 % річних за кредитними коштами у національній валюті.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14.10.2008 між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм у рівних частинах на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.1998, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.19 т.1).

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, з метою погашення заборгованості, яка станом на 16.06.2015 становила 130 539,23 грн. ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» звернулось до Галицького районного суду м. Львова з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» (справа № 461/7977/15-ц).

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23.11.2015 (а.с.24-25 т.1) такий позов задоволено і на підставі цього рішення 19.01.2016 ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК» зареєструвало право власності на зазначену квартиру, що стверджується відповідними даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17 т.1).

Водночас, ухвалою Галицького районного м. Львова від 07.04.2016 (а.с.26 т.1) заочне рішення суду від 23.11.2015 скасоване, та крім цього скасоване право власності на спірну квартиру яке зареєстроване на підставі заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.11.2015 за Публічним акціонерним товариством «Європейський газовий банк».

В подальшому рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.05.2016 (а.с.27-28 т.1) позов ПАТ «Європейський газовий банк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Європейський газовий банк» за кредитним договором від 14.11.2007 звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям у рівних частинах на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.1998. За рахунок предмета іпотеки задоволено вимоги ПАТ «Європейський газовий банк» по стягненню заборгованості за кредитним договором від 14.11.2007 у розмірі 130 539,23 грн. Встановлено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ПАТ «Європейський газовий банк» предмета іпотеки у власність за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, яка складає 736 360 грн. Припинено право власності ОСОБА_4 , ОСОБА_9 на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям у рівних частинах на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.1998. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на користь ПАТ «Європейський газовий банк» витрати за оплату послуг оголошення в пресі в сумі 420 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Після цього рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2016 (а.с.29-31 т.1) скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 05.05.2016 та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ПАТ «Європейський газовий банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Незважаючи на те, що рішення суду не набрало законної сили, 30.06.2016 між ПАТ «Європейський газовий банк» та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого останній набув право власності на зазначену квартиру, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.20 т.1)

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2016 скасовано ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.12.2016 з направленням справи на новий апеляційний розгляд, а під час нового апеляційного розгляду ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2017 (а.с.34-36 т.1) рішення Галицького районного суду м. Львова від 05.05.2016 залишено без змін.

В кінцевому, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 (а.с.32-33 т.1) рішення Галицького районного суду м. Львова від 05.05.2016 та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2017 скасовані, та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за ПАТ «Європейський газовий банк».

Після цього, а саме 17.07.2018 ОСОБА_6 уклав зі ОСОБА_10 договір іпотеки, посвідчений ПН ЛМНО Кулиняк І.Я., предметом якого є квартира АДРЕСА_1 і вже на підставі цього договору відповідно до рішення ПН ЛМНО Дерев`янко Л.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.09.2018 право власності на спірну квартиру зареєстровано за іпотекодержателем відповідачем ОСОБА_10 .

Інший попередній співвласник квартири ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.21 т.1). Її єдиним спадкоємцем, в т.ч. в частині спадкування 1/2 частки спірної квартири є позивач ОСОБА_4 , що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.23 т.1).

Вважаючи, що квартира вибула з його володіння поза його волею позивач, з метою її витребування та визнання недійсним договору іпотеки, звернувся до суду з цим позовом.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Частиною першою статті 317 ЦК України, передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Системний аналіз вказаним норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що тільки власник має право володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Добросовісним вважається той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не мала права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Під час розгляду цивільної справи № 131/1328/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17.12.2018 зазначив, що за змістом пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Тобто суд виходив з того, що перехід прав на спірне майно відбувся не на підставі волевиявлення власника, а на підставі судового рішення, що Верховний Суд і встановив під час розгляду спору, зазначивши, що майно вибуло з власності позивача поза його волею.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом під час розгляду цивільних справ № 1515/2001 (постанова від 25.04.2018), № 367/4264/14 (постанова від 14.02.2018), № 1512/1830/12-ц (постанова від 18.04.2018), № 522/2201/15-ц (постанова від 05.12.2018).

При цьому Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19.06.2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

В справі яка розглядається спірна квартира вибула з володіння позивача на підставі заочного рішення суду від 23.11.2015, а також рішення суду від 05.05.2016, які в подальшому скасовані. Відтак слід вважати встановленим, що квартира вибула з володіння позивача поза його волею, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України майно є підставою для його витребування на користь позивача, який після смерті іншого співвласника ОСОБА_9 як її спадкоємець є єдиним власником зазначеної квартири.

При цьому, за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, які сформульовано під час розгляду цивільної справи № 522/2201/15-ц (постанова від 05.12.2018, пункти 73-77) вимога про витребування майна, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, яке в подальшому скасоване, не стоїться в залежності від визнання недійсним укладеного в подальшому правочину про відчуження цього майна, оскільки первинною підставою для набуття права власності на таке майно є власне судове рішення, що було в подальшому скасоване.

Тому вимогу про витребування майна спірної квартири на користь позивача суд визнає обґрунтованою та одночасно, визнає помилковими доводи відповідача щодо порушення їхнього права мирно володіти своїм майном.

Так, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, пункт 100). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

На думку суду, у специфічному контексті цієї справи питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто передусім, чи дотримано справедливий баланс між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, слід розглядати в комплексі з вимогою про визнання недійсним договору іпотеки, на підставі якого відповідач ОСОБА_11 і набула право власності на квартиру.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи 390/34/17 (постанова від 10.04.2019) роз`яснив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, за таких умов, зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Аналогічні положення закону закріплено в частині другій статті 583 ЦК України, згідно якої заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

За змістом статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п`ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18).

У справі яка розглядається відповідач ОСОБА_6 передав спірну квартиру в іпотеку після того, як йому достеменно стало відомо про скасування Верховним Судом рішення суду від 05.05.2016 про визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ЄВРОГАЗБАНК», який відчужив йому спірну квартиру. Згідно договору позики (а.с.7 матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору іпотеки між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_11 від 17.07.2018) на забезпечення якого і був укладений договір іпотеки, така надавалась лише на три дні. При цьому, відповідач ОСОБА_6 не є позичальником, а виступав у цих правовідносинах як майновий поручитель позичальника ОСОБА_13 . Сама ж процедура звернення стягнення на майно розпочата практично одразу після укладення договору іпотеки, що в сукупності ставить під сумнів добросовісність учасників таких правовідносин та свідчить, що оспорюваний договір іпотеки є фраудаторним і в дійсності укладений для унеможливлення витребування квартири на користь ОСОБА_4 .

Зрештою, що стосується питання пропорційності втручання у право відповідача ОСОБА_11 мирно володіти своїм майном, то слід розуміти, що спірна квартира набута нею у власність не у зв`язку з виявленням наміру її купити, а у зв`язку із зверненням на неї стягнення та задоволення своїх вимог до позичальника ОСОБА_13 на суму 500 000 грн. згідно договору позики від 17.07.2018.

Відповідно, після витребування спірної квартири та визнання недійсним договору іпотеки відповідач ОСОБА_11 не позбавлена можливості задовольнити свої вимоги шляхом стягнення заборгованості безпосередньо з боржника ОСОБА_13 , в т.ч. за рахунок її майна.

Таким чином, враховуючи очевидні ознаки недобросовісності сторін договору іпотеки та наявність у відповідача ОСОБА_11 можливості задовольнити свої вимоги за рахунок безпосереднього боржника, втручання у її право мирно володіти своїм майном не понесе для неї індивідуального та надмірного тягаря. Відповідно, задоволення позову не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

В постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 367/3853/16-ц вказано, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У справі яка розглядається обтяження майна позивача іпотекою беззаперечно порушує його права, відновлення яких неможливе без визнання цього договору недійсним.

Щодо судових витрат.

В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 8 516,20 грн., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.3а, 36а т.1).

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 12, 13, 15, 16, 202, 203, 204, 215, 216, 317, 321, 328, 330, 387, 388, 509, 525, 526, 572, 575, 629 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ), треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Лідія Миколаївна (м. Львів, вул. Коперника, 62/2), приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігор Ярославович (м. Львів, вул. Коперника, 62/2) про витребування майна та визнання договору іпотеки недійсним - задовольнити.

Витребувати від Громадянки Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_5 ( ОСОБА_14 ) (Відома поштова адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 (Адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Визнати недійним договір іпотеки, який посвідчено Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігорем Ярославовичем 17.07.2018 року в реєстрі за № 2218, укладений між ОСОБА_6 (відома поштова адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та Громадянкою Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії ОСОБА_10 ( ОСОБА_14 ), предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 4 258,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 4 258,10 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 22.02.2024.

Суддя: Леньо С. І.