Справа № 443/674/22 Головуючий у 1 інстанції: Сливка С.І.
Провадження № 22-ц/811/806/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Журавненської селищної ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2022 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Журавненської селищної ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що рішенням виконкому Жидачівської міської ради народних депутатів від 17 жовтня 1988 «Про проведення міжміського обміну квартирами гр. ОСОБА_7 та гр. ОСОБА_8 » дозволено ОСОБА_8 обміняти двохкімнатну квартиру по АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , де основним квартиронаймачем являвся ОСОБА_7 .

ОСОБА_8 після прийняття вказаного рішення не переселилася у квартиру АДРЕСА_3 , а виїхала на постійне місце проживання з сім`єю у м.Львів. Квартира ж на вул..Валовій пустувала, оскільки позивач переселився в квартиру АДРЕСА_4 . В пустуючу квартиру на АДРЕСА_5 заселив ОСОБА_3 .

Рішенням Жидачівського районного народного суду від 01 грудня 1989 року (справа №2-439/1989) визнано обмінні ордера, видані на підставі рішення №434 від 17 жовтня 1988 року виконкому Жидачівської міської ради народних депутатів ОСОБА_9 на право зайняття жилого приміщення по АДРЕСА_1 на право зайняття жилого приміщення в АДРЕСА_6 недійсними.

Вирішено переселити ОСОБА_10 і ОСОБА_11 з неповнолітнім сином з квартири по АДРЕСА_7 в квартиру АДРЕСА_2 .

Виконавчий документ по справі був переданий на виконання до Журавненської селищної ради. Тодішній сільський голова ОСОБА_12 видав позивачу довідку, що останнього не можуть вселити в будинок, згідно рішення суду, бо не будується житловий фонд і немає вільного житлового фонду для вселення Мудрої.

Він як відповідач, не мав права на отримання виконавчого листа по справі, а копію вказаного рішення він отримав лише у 2001 році.

У квартиру на АДРЕСА_6 він так і не вселився через невиконання рішення суду ДП «ЖЦПК» та Журавненською селищною радою.

Наявність його статусу як квартиронаймача не давала права Журавненській селищній раді винести рішення про приватизацію житла на Мудрих та право на житло, згідно рішення суду 1989 року, зберігалося за позивачем.

Про те, що спірне житлове приміщення вже не є частиною державного і громадського житлового фонду, а стало приватною власністю відповідачів, він дізнався лише з відповіді на адвокатський запит у червні 2022 року, до якої було додано копію рішення виконавчого комітету Журавненської селищної ради №86 від 30 вересня 2002 року про передачу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у приватну власність квартири АДРЕСА_2 .

Однак, на час приватизації спірної квартири, у відповідачів не було жодного документу, який би свідчив про їхнє легальне перебування у такій, про що також і свідчить ухвала Жидачівського районного суду Львівської області від 29 червня 2022 року у справі №443/247/22, у якій зазначається про те, що представник Журавненської селищної ради заявив клопотання про закриття провадження у справі з підстав відсутності спору, оскільки рішення «Про надання квартири АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_3 » не існує, оскільки в архівний відділ не поступало та в селищній раді таке відсутнє.

Натомість, позивача як основного квартиронаймача навіть не попередили про таку приватизацію, і зв`язку із чим він не скористався своїм правом на приватизацію.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Журавненської селищної ради Жидачівського району Львівської області №86 від 30 вересня 2002 року «Про приватизацію державного житлового фонду» в частині надання у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до Журавненської селищної ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликаються на те, що на запит адвоката Карпінець В.Ю. від 21 червня 2022 року щодо надання документів на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_6 , - було надано копію рішення виконавчого комітету Журавнівської селищної ради Львівської області Жидачівського району №86 від 30 вересня 2002 року про те, що за заявою квартиронаймачів ОСОБА_13 та ОСОБА_5 їм передано у приватну власність квартира АДРЕСА_2 .

Вказують, що ОСОБА_1 , який є основним квартиронаймачем, не попередили про таку приватизацію і це було здійснено навмисне, з метою усунення останнього разом із сім`єю від можливості приватизувати належне їм майно.

Стверджують, що ОСОБА_1 не мав наміру відмовлятися від свого права на приватизацію квартири, що в того нема іншого житла по даний час.

Просять рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

27 травня 2024 року від відповідачки ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошує на тому, що початок перебігу строку позовної давності розпочався у вересні 2002 року, який на момент звернення позивача з позовом у 2022 році сплив. Доказів протилежного позивачем не надано, як і не надано жодних доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, зупинення або переривання такого.

Той факт, що копію оскаржуваного рішення позивач отримав лише у червні 2022 року у відповідь на адвокатський запит не свідчить про його необізнаність наявності такого рішення, оскільки про таке позивач мав би довідатись ще у 2002 році, коли відповідачі відмовились виселитись із займаної квартири та повідомили про те позивача.

Просить рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , щодо доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Жидачівського районного народного суду від 01 грудня 1989 року у справі №2-439/1989 визнано обмінні ордера, видані на підставі рішення №434 від 17 жовтня 1988 року виконкому Жидачівської міської ради народних депутатів ОСОБА_14 на право зайняття жилого приміщення площею 28,0 м.кв. по АДРЕСА_1 і ОСОБА_8 на право зайняття жилого приміщення площею 34,5 кв.м. в селищі Журавно по АДРЕСА_6 недійсними. Пересилити ОСОБА_14 і ОСОБА_7 з неповнолітнім сином з квартири АДРЕСА_4 в квартиру АДРЕСА_2 (Т.1. а.с.20-22).

Зорема даним рішенням суду було встановлено, що відповідно до рішення №434 від 17 жовтня 1988 року виконком Жидачівської міської ради народних депутатів, розглянувши заяви жительки АДРЕСА_1 ОСОБА_8 та жителя АДРЕСА_6 ОСОБА_7 про надання дозволу на проведення міжміського обміну квартирами, враховуючи згоди повнолітніх членів сім`ї та будинкоуправління, вирішив дозволити ОСОБА_8 обміняти двохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 житловою площею 28,0 кв.м. на квартиру АДРЕСА_8 , де основним квартиронаймачем являється ОСОБА_7 . Ордер у м.Жидачеві на квартиру по АДРЕСА_1 видати на ОСОБА_14 , а в АДРЕСА_6 на ОСОБА_8 .

Як видно з копії рішення виконавчого комітету Жидачівської міської ради народних депутатів від 17 жовтня 1988 року №434 «Про проведення міжміського обміну квартирами гр. ОСОБА_7 та гр. ОСОБА_8 » вирішено дозволити ОСОБА_8 обміняти двохкімнатну квартиру АДРЕСА_4 житловою площею 28,0 кв.м. на квартиру АДРЕСА_8 , де основним квартиронаймачем являється ОСОБА_7 . Ордер у м.Жидачеві на квартиру по АДРЕСА_1 видати на ОСОБА_14 , а в АДРЕСА_6 на ОСОБА_8 . Начальнику ЖКВ ЖЦКЗ та Жидачівського будинкоуправлвння Журавненської дільниці провести відповідні зміни в договорах найму житлових приміщень та в особових рахунках, згідно даного рішення (Т.1 а.с.75).

Листом Журавненського селищного голови адресованого ОСОБА_7 , на заяву від 25 квітня 2005 року щодо виконання рішення Жидачівського районного суду від 12 грудня 1989 року, останнього повідомлено про те, що згідно чинного законодавства виконання рішень суду до компетенції селищної ради на належить. Рекомендовано звернутися у виконавчу службу Жидачівського районного управління юстиці (Т.1 а.с.76).

Рішенням виконавчого комітету Журавненської селищної ради №86 від 30 вересня 2022 року «Про приватизацію державного житлового фонду», вирішено передати у приватну власність квартири в смт.Журавно квартиронаймачам та членам їх сімей згідно даного рішення, оформити право власності наймачів квартир на квартири в смт.Журавно, приватизація яких проводиться з доплатою за надлишкову загальну площу та видати власникам свідоцтва про право власності згідно додатку №2 (а.с.20,159 на звороті), відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 передається у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (Т.1 а.с.21, 158 на звороті).

На підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету Журавненської селищної ради 22 жовтня 2002 Стрийським МБТІ видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , згідно якого вказана квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних долях кожному (Т.1 а.с.160).

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_7 під час реєстрації шлюбу змінив прізвище на « ОСОБА_15 ». Дана обставина визнається сторонами та, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Житловим кодексом України в редакції чинній на момент їх виникнення (ЖК УРСР), Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Нормами ст.9 Житлового кодексу України в редакції чиннім на момент виникнення спірних правовідносин (далі ЖК України) передбачено право громадяни на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних

кооперативів.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах,

передбачених законодавством України.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими

актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю (ст.31 ЖК України).

Відповідно до ст.58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно норм ст.61 ЖК Україн и, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Наймач жилого приміщення вправі за письмовою згодою членів сім`ї, що проживають разом із ним, включаючи тимчасово відсутніх, провести обмін займаного приміщення з іншим наймачем або членом житлово-будівельного кооперативу, в тому числі з проживаючими в іншому населеному пункті (ст.79 ЖК України).

У разі визнання обміну жилими приміщеннями недійсним сторони підлягають переселенню в приміщення, які вони раніше займали (ст.88 ЖК України).

Тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення.

Наймач вправі здати жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців на умовах і в порядку, передбачених статтями 91 - 99 цього Кодексу (ст.78 ЖК України).

Наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача.

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст.98 ЖК України).

Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання (ст.99 ЖК України).

Відповідно до ст.117 ЖК України, у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення.

У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду Украхни №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що судам слід мати на увазі, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у ст.59 ЖК, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими ст.117 цього Кодексу.

У випадку, коли позов пред`явлено особами, права яких порушено видачею ордера і на яких не може бути покладено обов`язок по наданню відповідачам жилого приміщення, до участі у справі має бути притягнутий виконком або інший відповідний орган, що здійснює управління житловим фондом. Якщо, незважаючи на попередження, притягнутий до участі у справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення, суд вирішує позов по суті і при його задоволенні покладає на цей орган обов`язок надати відповідачам те жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше, яке за змістом ч.2 ст.117 ЖК має відповідати за розміром і благоустроєм наданому за ордером.

У будь-якому випадку надається інше, а не раніше займане жиле приміщення, якщо останнє зайняте з законних підстав.

Суд першої інстанції правильно вказав, що станом на момент обміну квартирами у 1988 році ОСОБА_6 був основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 , та згідно з рішенням Жидачівського районного народного суду від 01 грудня 1989 року, та у відповідності до ст.ст.88, 177 ЖК України, ОСОБА_6 з сім`єю підлягав переселенню в раніше зайняту ними квартиру АДРЕСА_2 .

При цьому, ОСОБА_6 , після ухвалення рішення Жидачівського районного народного суду від 01 грудня 1989 року, не втратив своє право на користування раніше занятою квартирою, де він був основним наймачем.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, про те, що вимоги позивача є підставними та обгрунтованими, зважаючи на наявність рішення Жидачівського районного народного суду від 01 грудня 1989 року, а також на те, що відповідно до норм Житлового кодексу України за ОСОБА_6 збереглося право користування спірною квартирою на умовах найму, Журавненська селищна рада в порушення вищенаведених норм Закону, без достатніх на те підстав передала спірну квартиру у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

В той же час, суд першої інстанції дійшов до переконання, що позов поданий з пропуском строку позовної давності без поважних причин, а тому в задоволенні такого відмовив.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 4 грудня 2018 року №910/18560/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про закріплення за ним житлової площі у спірній квартирі до досягнення останнім повноліття та наявність у нього права на участь у приватизації з моменту досягнення повноліття.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 , який є основним квартиронаймачем, не попередили про приватизацію квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_16 , і це було здійснено навмисне, з метою усунення останнього разом із сім`єю від можливості приватизувати належне їм майно є необґрунтованими та не підтверджують той факт, що позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість дізнатися про обставини порушення свого права, зважаючи на те, що, як сам позивач повідомляв, він був обізнаний про проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спірній квартирі ще з 1989 року, які за його усною згодою вселилися у цю квартиру.

Разом з цим, позивач стверджував, що у 2002 році, коли він пред`явив вимогу звільнити квартиру, відповідачі відмовились, повідомивши його про те, що це їх квартира.

Таким чином, ОСОБА_1 з 2002 року знаючи про порушення своїх прав відповідачами, які постійно проживали у квартирі АДРЕСА_2 , повинен був вчиняти юридично важливі дії щодо неї, однак своїми правами щодо спірної квартири не цікавився, не приймав жодних заходів по відновленню своїх житлових прав, хоча повинен був це робити та нести повну відповідальність за житло.

Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, належними і допустимими доказами не підтверджені, висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного спору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що ним пропущено з поважних причин строк для звернення до суду, а тому у задоволенні позову обгрунтовано відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.