Дата документу 01.10.2024
Справа № 501/3867/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року суддя Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І., перевіривши виконання вимог статей 175-177, 185-187 Цивільного-процесуального кодексу України (далі ЦПК) по справі за

позовом представника ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осьмінін С.Д.

до

відповідача ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про поділ сумісного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

До Іллічівського міського суду Одеської області 12.09.2024 надійшла позовна заява представника ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осьмінін С.Д. до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя.

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 23.09.2024 заяву залишено без руху.

На виконання ухвали суду представник позивача 30.09.2024 надав до суду заяву про усунення недоліків позову, просить суд прийняти до розгляду заяву на виконання ухвали суду та відкрити провадження у справі, посилаючись на те, що:

- оцінка об`єктів нерухомості не проводилась та забезпечити доступ до нерухомого майна не можливо;

- адвокат звертався до оцінювача із адвокатським запитом щодо визначення вартості та надання звіту про оцінку вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , але листом суб`єкта оціночної діяльності №23/08 від 23.08.2024 повідомлено про неможливість здійснити оцінку вказаного майна;

- ухвала Іллічівського міського суду Одеської області від 12.09.2024 свідчить виключно про застосування надмірного формалізму та обмеження позивача у доступі до правосуддя, тощо.

Дослідивши заяву про усунення недоліків, суд приходить до висновку, що вимоги зазначені в ухвалі суду від 12.09.2024 про залишення заяви без руху не виконані у повному обсязі з наступних підстав.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна подружжя просить визнати за сторонами право власності на 1/2 частку указаного майна за кожним таке майно:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2

Тобто, фактично спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються нерухомого майна, яке знаходиться в різних територіальних одиницях Одеської області та позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, а тому спір має розглядатися за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою, відповідно до положень ч.1 ст.30 ЦПК України.

Представником позивача у заяві про усунення недоліків від 30.09.2024 повідомив та надав інформацію, що він звертався до оцінювача із адвокатським запитом щодо визначення вартості та надання звіту про оцінку вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , але листом суб`єкта оціночної діяльності №23/08 від 23.08.2024 повідомлено про неможливість здійснити оцінку вказаного майна.

Разом з тим, представником позивача не надано доказів вартості, або неможливості визначення вартості іншого спірного майна - садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, недоліки позову в цій частині позивачем не усунуто.

Щодо доводів представника позивача в заяві, що ухвала Іллічівського міського суду Одеської області від 12.09.2024 свідчить виключно про застосування надмірного формалізму та обмеження позивача у доступі до правосуддя, суд керується наступним.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а ст.13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. UnitedKingdom)).

Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Просте існування права доступу в законі не є достатнім. Наприклад, воно може бути порушене такими чинниками: існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду (PerezdeRadaCavanilles проти Іспанії", № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Право особи на доступ до правосуддя гарантовано статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод.

Реалізацію права на доступ до правосуддя повинні забезпечувати, зокрема і судові органи.

Разом із тим, слід зазначити, що стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (див. справу «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Аналіз судової практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (справа «Мушта проти України», заява №8863/06, рішення від 18.11.2010, пункти 37-38; Справа "Golder v. The United Kingdom", заява №4451/70, рішення від 21.02.1975, пункт 38).

В даному випадку, зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху вимоги щодо усунення недоліків не є надмірним формалізмом чи обмеженням доступу до правосуддя, оскільки являє собою прояв забезпечення реалізації балансу принципу верховенства права та принципів цивільного судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності та диспозитивності.

Таким чином з наведеного вбачається, що недоліки, на які вказано в ухвалі Іллічівського міського суду Одеської області від 12.09.2024 про залишення позовної заяви без руху не усунуто, а повторне залишення позовної заяви без руху чинним законодавством не передбачено.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, з огляду на вказане, відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Окрім того, право позивача на судовий захист не порушено, оскільки повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до суду в загальному порядку після усунення недоліків, відповідно до ч.7 ст.185 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.185, 258-260 ЦПК України, суддя, -,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осьмінін С.Д. до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя вважати неподаною та повернути заявнику.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч.7 ст.185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Іллічівського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко