КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Марфіної Н.В. м. Київ 17 вересня 2024 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 ,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року заявник ТОВ «Інвестбудгаличина» звернувся до суду із даною заявою, просив видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з січня 2023 року по вересень 2023 року в розмірі 6498,77 грн., судові витрати в розмірі 2802,80 грн., з яких 302,80 грн. - витрати на оплату судового збору, 2500 грн. - витрати на оплату правничої допомоги.

Заяву мотивував тим, що 14 грудня 2018 року ТОВ «Інвестбудгаличина» та ОСОБА_1 уклали договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, за умовами п. 2.3 якого до вартості послуг, що сплачується споживачем за договором, входить відшкодування витрат з вартості спожитої електроенергії, послуг холодного та гарячого водопостачання, централізоване опалення. Відповідно до п. 2.7 договору споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати комунальні послуги за діючими розцінками і тарифами відповідно до загальної площі житлового приміщення та показань лічильників та/або нормативів споживання, сплачувати послуги Управителю не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем, в якому надавались послуги. ОСОБА_1 , отримуючи житлово-комунальні послуги, обов`язок щодо оплати їх вартості належним чином не виконувала, як наслідок, станом на дату подачі даної заяви виникла заборгованість перед ТОВ «Інвестбудгаличина» в сумі 6498,77 грн.

Щодо оплати судових витрат, посилався на зміст ч. 2, 8 ст. 141, ч. 1, 3 ст. 133, п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, вказував, що витрати на професійну правничу допомогу не є спірною категорією, так як в разі задоволення майнової вимоги, з числа передбачених ч. 1 ст. 161 ЦПК України, стосовно якої подано заяву про видачу судового наказу, такі витрати підлягають стягненню з боржника на користь заявника. Стягнення судом в порядку наказного провадження витрат на правничу допомогу не суперечить вимогам ЦПК України, оскільки як і судовий збір, носить компенсаційний характер в зв`язку з недобросовісною поведінкою боржника як сторони договірних правовідносин. При цьому, в разі незгоди як з сумою, заявленою до стягнення, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, так і з розміром судових витрат, боржник може реалізувати своє право, передбачене ч. 1 ст. 170 ЦПК України, про що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 168 ЦПК України має бути зазначено судом в судовому наказі.

Реалізація боржником права, передбаченого ч. 1 ст. 170 ЦПК України, за відсутності підстав для повернення його заяви, має наслідком безумовне скасування судового наказу. Водночас така процесуальна поведінка боржника, в разі подальшого не вжиття ним заходів до добровільної сплати наявної заборгованості в максимально короткий строк, залишає за ТОВ «Інвестбудгаличина» право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку позовного провадження, що, відповідно, крім іншого, матиме наслідком суттєве збільшення розміру судових витрат - як на сплату судового збору, так і на оплату професійної правничої допомоги.

В зв`язку з необхідністю стягнення з ТОВ «Інвестбудгаличина» заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 в судовому порядку, заявником понесено судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., який є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також часом, витраченим адвокатом, що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомоги № 28, укладеним 24 лютого 2023 року з адвокатським бюро «Линдюка Святослава» та актом наданих послуг № 9, копії яких додаються до даної заяви.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року у видачі судового наказу в частині стягнення з боржника витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн. відмовлено.

Заявник ТОВ «Інвестбудгаличина», не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року та направити справу для розгляду для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ч. 3 ст. 19, п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, вказував, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 ЦПК України. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, які належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

З огляду на вказане, встановивши, що одна з вимог, що вказана в заяві про видачу судового наказу, не має безспірного характеру, суд мав би відмовити у видачі судового наказу лише в частині таких вимог.

Вказував, що судом першої інстанції не лише невірно застосовано ч. 3 ст. 165 ЦПК України та постановлено оскаржувану ухвалу про відмову у видачі судового наказу, хоча жодним чином не мотивовано, з яких підстав вимога про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг не є безспірною, а й помилково визнано питання щодо стягнення з боржника на користь заявника понесених судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу майновою вимогою, у розумінні ст. 161 ЦПК України, яку оцінено як таку, що не є безспірною.

При цьому вважав очевидним, що витрати на правничу допомогу не входять до переліку вимог, за якими може бути видано судовий наказ, відповідно до ч. 1 ст. 161 ЦПК України, оскільки вони мають іншу правову природу.

В судовому наказі, крім іншого, зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника (п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України).

Тобто законодавець не обмежив можливість стягнення з боржника лише розміру сплаченого заявником судового збору, зазначивши формулювання «суму судових витрат», тобто судових витрат у розумінні ч. 1 ст. 133 ЦПК України, до яких крім судового збору відносяться і витрати, пов`язані з розглядом справи, серед яких відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

За результатами аналізу вищенаведених норм права вбачається, що витрати на правову допомогу є складовою частиною судових витрат, які у разі документального підтвердження підлягають стягненню на користь заявника при задоволенні заяви про видачу судового наказу.

Крім того, стягнення судом витрат на правничу допомогу не суперечить вимогам ЦПК України, оскільки ці витрати, як і судовий збір, мають компенсаційний характер, у зв`язку з недобросовісною поведінкою боржника як сторони договірних правовідносин.

При цьому, в разі незгоди, як з сумою, заявленою до стягнення, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, так і з розміром судових витрат, боржник може реалізувати своє право, передбачене ч. 1 ст. 170 ЦПК України, про що безумовно відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 168 ЦПК України має бути зазначено судом в судовому наказі.

Вказував, що до матеріалів справи додавалися належним чином засвідчена копія договору про надання правничої допомоги, специфікації до даного договору та акту наданих послуг, у яких зазначено відомості про судові витрати, пов`язані із зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу, а також докази сплати витрат на правничу допомогу.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу віднесена до п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу в частині стягнення з боржника витрат на професійну правничу допомогу, мотивував своє рішення тим, що заявником заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., за якою не може бути видано судовий наказ, оскільки зазначене не входить до переліку, визначеному ч. 1 ст. 161 ЦПК України, та вказані витрати входять до предмету доказування по справі, що унеможливлює стягнення їх за правилами наказного провадження, а тому суд, враховуючи права заявника на компенсацію вказаних витрат, вважав за необхідне відмовити у видачі вказаного судового наказу в цій частині.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у вересні 2024 року заявник ТОВ «Інвестбудгаличина» звернувся до суду із даною заявою, просив видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з січня 2023 року по вересень 2023 року в розмірі 6498,77 грн., судові витрати в розмірі 2802,80 грн., з яких 302,80 грн. - витрати на оплату судового збору, 2500 грн. - витрати на оплату правничої допомоги.

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу заявником було надано копію договору про надання професійної правничої допомоги від 24 лютого 2023 року, який укладено адвокатським бюро «Линдюка Святослава» та ТОВ «Інвестбудгаличина» (а. с. 11 - 16), п. 4.3, 4.5, 4.6 якого сторони обумовили, що розмір основного гонорару складає 2500 грн., з яких 20 % сплачується клієнтом за кожний поданий адвокатом позов про стягнення заборгованості в інтересах клієнта, решта суми основного гонорару - 2000 грн. сплачується клієнтом на протязі 5 днів після стягнення заборгованості. На підтвердження факту надання адвокатом клієнту правової допомоги відповідно до умов цього договору адвокатом складається акт наданих послуг (правової допомоги) і направляється або вручається під розписку клієнту. Якщо у десятиденний строк з дня відправлення адвокатом акта наданих послуг (правової допомоги) поштою (рекомендованим листом з повідомленням), або в п`ятиденний строк з дня вручення акта під розписку клієнту, адвокат не отримає підписаний акт або мотивовані заперечення клієнта із зазначенням недоліків, послуга вважається такою, що прийнята з виконанням всіх умов договору в день відправлення акта поштою або в день вручення його клієнту.

Також заявником було надано специфікацію № 9 до договору № 28 про надання правової (правничої) допомоги від 26 лютого 2024 року, датовану 20 травня 2024 року, згідно якої адвокатським бюро «Линдюка Святослава» та ТОВ «Інвестбудгаличина» погоджено дану специфікацію про наступне: адвокат зобов`язується надати клієнту такі послуги з моменту підписання цього додатку сторонами, а клієнт - здійснити авансування в розмірі 20

% від вартості послуг, а повний розрахунок - упродовж 5 днів з моменту виставлення рахунку-фактури після стягнення суми заборгованості. В описі специфікації зазначено надання професійної правничої допомоги з судового супроводу по стягненню заборгованості з ОСОБА_1 , вартість основного гонорару - 2500 грн., гонорар успіху - 5 % від суми задоволених позовних вимог (а. с. 17 - 18).

Згідно акту наданих послуг № 9, складеного 20 травня 2024 року адвокатським бюро «Линдюка Святослава» та ТОВ «Інвестбудгаличина», на підставі договору № 28 від 24 лютого 2023 року виконавцем були виконані наступні роботи (надані послуги): гонорар за надання правової допомоги з судового супроводу по стягненню заборгованості з ОСОБА_2 (а. с. 19 - 20).

Також заявником надано платіжні інструкції від 27 лютого 2024 року, згідно якої ТОВ «Інвестбудгаличина» сплачено на рахунок адвокатського бюро «Линдюка Святослава» 83639 грн. (погашення заборгованості за надані послуги супроводу цивільної справи за договором 28 від 24 лютого 2023 року) та від 08 лютого 2024 року, згідно яких ТОВ «Інвестбудгаличина» сплачено на рахунок адвокатського бюро «Линдюка Святослава» 29783,64 грн. (погашення заборгованості за надані послуги супроводу цивільної справи за договором 28 від 24 лютого 2023 року та 53 від 01 жовтня 2023 року) (а. с. 9 - 10).

Відповідно до положень статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;

3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;

5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У спеціальній нормі щодо змісту судового наказу передбачено, що у ньому зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника (п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України).

Аналізуючи вищенаведені норми права, апеляційний суд приходить до висновку, що витрати на правову допомогу є складовою частиною судових витрат, які у разі документального підтвердження підлягають стягненню на користь заявника при задоволенні заяви про видачу судового наказу, який по суті є особливою формою судового рішення.

Вказаного суд першої інстанції не врахував та прийшов до помилкового висновку, що питання стягнення витрат на правову допомогу не може бути розглянуте в рамках наказного провадження.

Разом із тим, з аналізу положень п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України вбачається, що в порядку наказного провадження підлягають стягненню лише судові витрати, що сплачені заявником.

При цьому докази фактичної сплати ТОВ «Інвестбудгаличина» витрат на правничу допомогу за специфікацією та актом № 9 від 20 травня 2024 року в матеріалах справи відсутні, відтак, заява про видачу судового наказу в частині стягнення з боржника витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягала в зв`язку з відсутністю доказів таких витрат.

Апеляційний суд враховує, що заявником надавались платіжні інструкції від 27 лютого 2024 року, згідно яких ТОВ «Інвестбудгаличина» сплачено на рахунок адвокатського бюро «Линдюка Святослава» 83639 грн. (погашення заборгованості за надані послуги супроводу цивільної справи за договором 28 від 24 лютого 2023 року) та від 08 лютого 2024 року, згідно якої ТОВ «Інвестбудгаличина» сплачено на рахунок адвокатського бюро «Линдюка Святослава» 29783,64 грн. (погашення заборгованості за надані послуги супроводу цивільної справи за договором 28 від 24 лютого 2023 року та 53 від 01 жовтня 2023 року) (а. с. 10 - 11).

Разом із тим, дата здійснення розрахунків за цими платіжними інструкціями не узгоджується з датою специфікації і акту № 9 від 20 травня 2024 року, оскільки призначення платежу в них зазначено як «погашення заборгованості», однак хронологічно специфікація і акт виготовлені пізніше безготівкового переказу, який здійснено ТОВ «Інвестбудгаличина» в лютому 2024 року.

Крім цього, жодна із сум безготівкового переказу, зазначена в цих платіжних інструкціях, а саме 83639 грн. та 29783,64 грн., не відповідає загальній вартості наданих послуг правничої допомоги згідно специфікації і акту № 9 від 20 травня 2024 року в розмірі 50351 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що до матеріалів справи додавалися докази сплати витрат на правничу допомогу, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову у видачі судового наказу в частині стягнення з боржника витрат на професійну правничу допомогу, разом із тим, мотивація суду щодо відмови ґрунтується на помилкових висновках, що питання стягнення витрат на правову допомогу не може бути розглянуте в рамках наказного провадження, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни ухвали та викладення мотивувальної частини ухвали в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвала суду є законною, обґрунтованою і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.