Справа № 523/5196/24
РІШЕННЯ

Іменем України

05 листопада 2024 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

у складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

при секретарі - Літневській А.Р.

без участі сторін, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, -

В с т а н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до Вінницького районного суду Вінницької області до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 жовтня 2021 року близько 17 години 50 хвилин, в світлу пору доби, в умовах достатньої видимості, водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ SPRINTER 411 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись ним по автодорозі сполучення Київ-Одеса в напрямку м. Одеса на 193 км. + 800 м. вказаної автодороги, поблизу с. Краснопілка Уманського району Черкаської області здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який знаходився біля нерухомого автомобіля «DAF XF 150.460» із напівпричепом «VAN HOOL», який розташовувався в попутному по напрямку руху автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter 411 CDI», в межах смуги гальмування перед заїздом на територію поруч розташованої АЗС. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень помер. За фактом ДТП матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч,2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000882 від 21.10.2021. Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2024 року по справі №705/235/22 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки. Згідно інформації з ЄДР судових рішень вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 січня 2024 року по справі №705/235/22 набрав законної сили 19.02.2024. Таким чином, смерть ОСОБА_5 настала на місці дорожньо- транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди, що підтверджується вироком суду, та свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 . Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -дочки по відношенні до загиблого, у зв`язку із його смертю їм спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді, вже перенесених ними моральних стражданнях та тих нескінченних стражданнях, що будуть переслідувати їх довготривалий час, перенесених ними моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчаться та пов`язаних з цим істотними вимушеними змінами у їх життєвих стосунках. Таким чином, щодо обставин заподіяння шкоди дочці загиблого Аліні, то слід вважати очевидним, що передчасна втрата батька для будь-якої людини, тим більше в такому молодому віці, та при наявності тісних життєвих зв`язків між ними, однозначно спричиняє моральні страждання. ОСОБА_1 оцінює свою моральну шкоду у зв`язку із наслідками вищезазначеної події в розмірі 200 000 грн. Щодо обставин заподіяння шкоди ОСОБА_2 слід вважати очевидним, що передчасна втрата батька для будь-якої людини, тим більше в такому молодому віці, та при наявності тісних життєвих зв`язків між ними, однозначно спричиняє моральні страждання, тому вона оцінює свою моральну шкоду у зв`язку із наслідками вищезазначеної події в розмірі 200 000 грн.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Sprinter 411 CD1». реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Представник позивача також зазначає, що відповідно до ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. З урахуванням права двох потерпілих у справі дітей, на відшкодування моральної шкоди, розмір відшкодування моральної шкоди, визначений Законом для відшкодування з боку страховика (МТСБУ) з розрахунку: 12 мінімальних заробітних плат х 6000 грн. (розмір мінімальної заробітної плати станом на час події ДТП відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік»), дорівнює 72 000 грн./2, що становить на кожного потерпілого 36 000 грн. Проте, на думку позивачів, розмір страхового відшкодування моральної шкоди розрахований в межах страхової суми у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є співрозмірним із фактичним розміром заподіяної моральної шкоди позивачам. Відповідно до загальних положень про відшкодування шкоди Цивільного кодексу України та змісту ч. 1ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, з огляду на те, що станом на дату настання ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу, внаслідок дії якого заподіяно шкоди, була застрахована, то різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) на кожного потерпілого становить 164 000 гривень, з розрахунку (200 000 - 36 000 = 164 000), яка залишається не відшкодованою, та у відповідності до вимог ст.1194 ЦК України підлягає стягненню з відповідача, в зв`язку з чим позивачі і звернулися з даним позовом до суду. Отже, з урахуванням викладеного, глибини вже перенесених позивачами моральних страждань та тих нескінченних страждань, що будуть переслідувати їх довготривалий час, перенесених ними моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчаться та пов`язаних з ним істотними вимушеними змінами у їх життєвих стосунках, часу та зусиль, які можливо хоч частково відновлять стан їхнього психологічного здоров`я, величину моральної шкоди кожен із позивачів оцінює у 200 000 грн., з яких різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) на кожного потерпілого становить 164 000 гривень, та яка залишається не відшкодованою.

30.07.2024 року представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом Драчук Т.М. було надано відзив на позов, з якого вбачається, що заявлені позовні вимоги визнаються частково. Відтак відповідачем визнається моральна шкода на користь позивачок по 80 000 грн кожній, в задоволенні витрат на правову допомогу просить відмовити, оскільки вважають їх необґрунтованими (а.с.46-52).

12.08.2024 року представником позивачів адвокатом Заставним Р.А. було подано відповідь на відзив. Представник зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Також ним висловлюється незгода з позицією відповідача про зменшення розміру моральної шкоди до 80 000 грн на кожного з позивачів. Відповідно представником позивачів заявлені позовні вимоги підтримуються у повному обсязі (а.с.56-59).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.04.2024 року цивільну справу № 523/5196/24 передано за підсудністю до Вінницького районного суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29.05.2024 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження по ній з призначенням справи до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно прохальної частини тексту позову представник позивачів адвокат Заставний Р.А. вказує, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги підтримують, змін та доповнень не мають, проти заочного рішення не заперечують (а.с.9).

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Драчук Т.М. надала суду заяву, якою просить справу завершити розглядом у її відсутність, при прийняті рішення просить врахувати відзив, наданий на позов.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та надавши їм правову оцінку, вважає, що позов підлягає до задоволення зі слідуючих підстав.

21 жовтня 2021 року близько 17 години 50 хвилин, в світлу пору доби, в умовах достатньої видимості, водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ SPRINTER 411 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі сполучення Київ-Одеса в напрямку м. Одеса, в порушення вимог пп. 2.3. б); 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.20001 № 1306, був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перед зміною напрямку свого руху в право не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, на 193 км + 800 м вказаної автодороги, поблизу с. Краснопілка Уманського району Черкаської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився ліворуч зі сторони проїзної частини в безпосередній близькості біля нерухомого автомобіля «DAF XF150.460» реєстраційний номер НОМЕР_2 із напівпричепом VAN HOOL реєстраційний номер НОМЕР_3 , який розташовувався в попутному по напрямку руху автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 411 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в межах смуги гальмування перед заїздом на територію поруч розташованої АЗС. Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 від отриманих травм помер (а.с. 11-14).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинено актовий запис про смерть № 13684, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.15).

Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_4 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_1 , батьком якої є ОСОБА_5 (а.с.16), в подальшому прізвище було змінено на « ОСОБА_1 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.17).

Відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_5 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_2 , батьком якої є ОСОБА_5 (а.с.20), в подальшому прізвище було змінено на « ОСОБА_2 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.21).

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Sprinter 411 CD1». реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.24).

31.01.2024 року ОСОБА_1 була вчинена заява про виплату страхового відшкодування по події ДТП від 21.10.2021 року адресована ПАТ «НАСК «Оранта» (а.с.25).

14.02.2024 року ОСОБА_2 була вчинена заява про виплату страхового відшкодування по події ДТП від 21.10.2021 року адресована ПАТ «НАСК «Оранта» (а.с.26).

Відповідно до статті 22 Закону №1961-IV: «У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи». Відповідно до частини 1 статті 1187 Цивільного кодексу України: «Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб». «Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку» (ч. 2 ст. 1187 ЦКУ). Згідно ч. 5 статті 1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанові від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

"Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завданої здоров`ю особи" (постанови Верховного Суду у справах: №751/8121/17 від 14 січня 2019 року; №500/2095/15-ц від 10 січня 2019 року; №757/59802/16-ц від 05 грудня 2018 року; №126/1439/17 від 01 лютого 2018 року).

Отже, з вищевикладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст. 1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди.

Винуватість відповідача ОСОБА_4 доведена та встановлена за вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.01.2024 року за № 705/235/22, який на даний час набрав законної сили.

Відповідно до пункту 27.1 статті 27 Закону України №1961-IV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

З урахуванням права двох потерпілих у справі дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на відшкодування моральної шкоди, розмір відшкодування моральної шкоди, визначений Законом для відшкодування з боку страховика (МТСБУ) з розрахунку: 12 мінімальних заробітних плат х 6000 грн. (розмір мінімальної заробітної плати станом на час події ДТП відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік»), дорівнює 72 000 грн./2, що становить на кожного потерпілого 36 000 грн. Проте, на думку позивачів, розмір страхового відшкодування моральної шкоди розрахований в межах страхової суми у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є співрозмірним із фактичним розміром заподіяної моральної шкоди позивачам. Відповідно до загальних положень про відшкодування шкоди Цивільного кодексу України та змісту ч. 1ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, з огляду на те, що станом на дату настання ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу, внаслідок дії якого заподіяно шкоди, була застрахована, то різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) на кожного потерпілого становить 164 000 гривень, з розрахунку (200 000 - 36 000 = 164 000), яка залишається не відшкодованою, та у відповідності до вимог ст.1194 ЦК України підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Факт заподіяння моральної шкоди позивачам у зв`язку з втратою батька, завдає їм душевних та психологічних страждань, позивачі позбавлений можливості спілкування з рідною близькою людиною, що тягне за собою порушення їх нормальних життєвих зв`язків. Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи, що смертю батька позивачам завдано глибоких моральних страждань, оскільки був порушений нормальний сімейний уклад їх життя, наявністю вимушених змін у життєвих стосунках позивачів, які втратив турботу та підтримку близької людини у досить молодому віці, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, а також враховуючи обставини випадку ДТП, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі по 164 000 грн 00 коп. кожній з позивачок, що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивачі пережили і які переживатимуть надалі через смерть близької людини.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Тобто, з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».

Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Оскільки шкода, завдана життю та здоров`ю, може бути як майновою, так і немайновою (моральною) та до цієї частини пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зміни законодавцем не внесені, зокрема не зазначено, що лише відшкодування майнової шкоди, завданої життю та здоров`ю, не підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, тому немає підстав для ототожнення відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, з іншим відшкодуванням моральної шкоди, яке підлягає оподаткуванню в разі перевищення її розміром чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню доповнення до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, внесені Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 598/438/21 (провадження № 61-283св22). Тому, визначена судом сума моральної шкоди підлягає стягненню без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання розподілу судових витрат.

Позивачі звільнені від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду, за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою. Виходячи з даної норми, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 3 280 грн 00 коп.

Нормативними положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представником позивачів адвокатом Заставним Р.А. зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу будуть надані суду протягом 5 (п`яти) днів після ухвалення рішення суду. Керуючись ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, ст. ст. 4,19,76,81,133, 137, 200, 247, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_7 , моральну шкоду в розмірі 164 000 грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_6 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП - НОМЕР_8 , моральну шкоду в розмірі 164 000 грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_6 , на користь держави судовий збір у розмірі 3 280 грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Позивач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення виготовлено 05.11.2024.

Суддя Оксана БОНДАРЕНКО