Справа № 602/1204/23
Провадження № 2/675/266/2024
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

16 лютого 2024 року м. Ізяслав

Суддя Ізяславського районного суду Хмельницької області Столковський В. І., розглянувши матеріали справи за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Лановецького районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Ухвалою судді Лановецького районного суду Тернопільської області від 28 грудня 2023 року дану цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2024 року дану цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Ізяславського районного суду Хмельницької області.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами.

Відповідно до наказу командира військової частини п/п НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16 вересня 2016 року № 206 сержанта ОСОБА_1 , який прибув із військової частини польова пошта НОМЕР_3 АДРЕСА_1 для подальшого проходження військової служби, з 15 вересня 2016 року зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_2 .

При цьому наказом командира військової частини п/п НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 17 вересня 2016 року № 207 сержанта ОСОБА_1 призначено на посаду водія автомобільного відділення підвозу боєприпасів взводу забезпечення першого гарматного артилерійського дивізіону.

За час проходження військової служби сержанту ОСОБА_1 видано речове майно згідно визначених норм.

Згідно спільної директиви МО України та ГШ ЗС України від 26 квітня 2017 року № Д-322/1/15 дск, директиви командувача військ ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27 квітня 2017 року № Д-6 дск т, розпорядження начальника штабу першого заступника командира військової частини НОМЕР_4 від 31 травня 2017 року № 501/4/1/755 військова частина п/п НОМЕР_2 з 01 липня 2017 року перейшла на умовне найменування «військова частина НОМЕР_1 ».

Разом з цим, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24 січня 2019 року № 17 сержанта ОСОБА_1 відповідно до підпункту «е» (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду) пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби в запас та останній вважається таким, що справи та посаду здав та вибув до відповідного військового комісаріату для постановки на військовий облік.

Поряд із тим, як вказує позивач, на момент виключення зі списків особового складу частини та зняття з усіх видів забезпечення згідно довідки № 2 про взаємозалік грошових коштів за речове майно за відповідачем рахувалося речове майно, строки носіння якого не закінчилися, на загальну суму 5124,50 грн.

За покликанням позивача, станом на даний час сума заборгованості сержанта ОСОБА_1 перед державою в особі військової частини НОМЕР_1 за речове майно, строки носіння якого не закінчилися, складає 4983,55 грн та останнім не погашена.

У зв`язку з тим, що відповідач самостійно у добровільному порядку не відшкодував вартість виданих йому предметів речового майна, позивач звернувся до суду з позовом про примусове стягнення такої заборгованості.

Суддя, вивчивши матеріали позовної заяви та додані до неї документи, прийшов до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, за правилами якого розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (частина перша статті 19 КАС України).

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України зазначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частинами першою, четвертою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба є публічною службою.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас, у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України.

Необхідно звернути увагу на той факт, що позов пред`явлено Військовою частиною НОМЕР_1 до фізичної особи - військовослужбовця про стягнення вартості речового майна, строки носіння якого не закінчилися, при звільненні його зі служби.

Звертаючись із відповідним позовом, позивач посилається на те, що відповідача звільнено відповідно до підпункту «е» (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду) пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За покликанням позивача, станом на даний час сума заборгованості сержанта ОСОБА_1 перед державою в особі військової частини НОМЕР_1 за речове майно, строки носіння якого не закінчилося, складає 4983,55 грн та останнім не погашена.

Отже, спірні правовідносини підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби.

Такий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 818/1688/16, від 12.12.2018 року у справі № 734/3102/16-ц, від 13.02.2019 року у справі № 636/93/14-ц, від 22.01.2020 року у справі № 813/1045/18, постановах Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі № 750/12198/18, провадження № 61-11366св19, від 15.04.2020 року у справі № 695/1446/17, провадження № 61-672св19, від 23.04.2020 року у справі № 638/11953/17, провадження № 61-48170св18, від 18.05.2020 року у справі № 321/216/18, провадження № 61-17040ск19, від 22.12.2022 року у справі № 577/2551/18, провадження № 61-22671св19.

За таких обставин, спори щодо відшкодування коштів за отримані предмети речового майна особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за невиконання умов контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, що призвели до втрат військової частини у вигляді виданого такій особі речового майна.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суддя дійшов висновку про доцільність відмови у відкритті провадження у справі, оскільки дані позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 186, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И В :

У відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даного спору віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Копію ухвали разом із позовними матеріалами надіслати позивачу.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду протягом 15 днів з дня складення повної ухвали суду. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена 16 лютого 2024 року.

Суддя В. І. Столковський