Провадження № 2/754/2585/24
У Х В А Л А

Іменем України

03 червня 2024 року м.Київ

Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.,

при секретарі Моторенко К.О.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання представника відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про передачу матеріалів справи за територіальною підсудністю по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку захисту прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ФОП ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку захисту прав споживачів.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.12.2021 року позовні вимоги задоволено частково. Постановою Київського апеляційного суду від 20.12.2022 року вказане рішення змінено, викладено його мотивувальну частину у редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 31.01.2024 року вищевказані судові рішення скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 07.03.2024 року прийнято справу до розгляду та призначено підготовче судове засідання.

17.04.2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про передачу матеріалів справи за територіальною підсудністю. Дане клопотання мотивоване тим, що між позивачем та відповідачем було укладено саме договір підряду в розумінні приписів ЦК України, який регулюється приписами ст.ст. 837-864 ЦК України, а посилання позивача на положення ЗУ «Про захист прав споживачів», як на підставу подання позову до Деснянського районного суду м.Києва, є помилковим та необґрунтованим.

Представник відповідача зауважила, що предметом позову у спорі є вимога саме про стягнення грошових коштів, сплачених згідно договору підряду від 03.07.2020 року. При цьому умовами договору не врегульовано питання щодо місця виконання грошового зобов`язання. Спір про стягнення грошових коштів безпосередньо не пов`язаний з місцем виконання угоди, оскільки предметом спору є вимога про стягнення коштів, а не спір про надання робіт у визначеному місці. Зобов`язання з оплати за договором не є такими, які належить через їх особливість виконувати тільки в певному місці.

З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що позивачем при поданні позову невірно було визначено територіальну підсудність справи, а тому просила надіслати матеріали справи за територіальною підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача.

23.04.2024 року до суду надійшли заперечення представника позивача ОСОБА_1 на вказане клопотання. У даних запереченнях представник позивача зазначає про те, що подання такого клопотання до суду першої інстанції, після того, як справа розглядалася судами апеляційної та касаційної інстанцій є зловживанням процесуальними правами та свідчить про намагання сторони Відповідача затягнути розгляд справи й уникнути виконання своїх зобов`язань. Позивач, звертаючись до суду з цим позов, уважав, що він є споживачем послуг, так як спір між сторонами виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем узятих на себе зобов`язань за договором підряду від 03 липня 2020 року, тому пославшись на відповідні положення ЦК України, ЦПК України та Закону України «Про захист прав споживачів», правомірно пред`явив позовну заяву до Деснянського районного суду міста Києва на підставі частини п`ятої статті 28 ЦПК України. Відповідач при попередньому розгляді цієї справи не заявляв про порушення територіальної юрисдикції (підсудності). Зокрема, ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження не оскаржував, в апеляційній та касаційній скаргах на такі порушення не посилався,- не просив направити справу до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю. Тому представник позивача вважає, що вказані доводи взагалі не можуть братися до уваги судом.

Заперечуючи проти клопотання, представник позивача вважає, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» розповсюджується на спірні правовідносини, та в цьому випадку позивач використав належне йому право вибору суду за правилами альтернативної підсудності та звернувся до суду на підставі частини п`ятої статті 28 ЦПК України, що відповідає вимогам закону.

Посилаючись на викладене, представник позивача вважає, що правових підстав для передання справи на розгляд іншому суду немає, а тому просила відмовити у задоволенні клопотання.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 проти клопотання заперечувала та просила відмовити в його задоволенні.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, надіславши клопотання, в якому просять розглядати клопотання про передачу справи за підсудністю у їхню відсутність та просять його задовольнити.

Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1,2 ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст.28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом п.п.2-3 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявиться, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, суд передає справу на розгляд належному суду незалежно від волевиявлення сторін. У разі виявлення під час проведення попереднього судового засідання чи під час судового розгляду справи по суті порушення правил виключної підсудності суд ухвалою передає справу на розгляд іншому суду.

Вирішуючи клопотання по суті, суд виходить з постанови Верховного Суду від 31.01.2024 року у даній справі.

Так, скасовуючи рішення Деснянського районного суду м.Києва від 10.12.2021 року та постанову Київського апеляційного суду і направляючи справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зазначив, що «суди не з`ясували, який вид договору підряду укладений між сторонами (підряд чи побутовий підряд) щодо здійснення монтажу металоконструкцій з морських контейнерів та проведення у них оздоблювальних робіт. При цьому саме від вирішення означеного питання залежить, зокрема, якими нормами регулюються відносини між сторонами (про підряд чи побутовий підряд) та можливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, Верховний Суд у вказаній постанові зауважив: «Колегія суддів звертає увагу на те, що правовідносини, які виникають з договору підряду, регулюються статтями 837-864 ЦК України, а з договору побутового підряду - статтями 864-874 ЦК України».

Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє заперечення представника позивача проти клопотання з посиланням на зловживання відповідачем процесуальними правами.

Виходячи із вказаних висновків суду касаційної інстанції, суд зазначає, що в даному випадку визначення виду договору, що укладений між сторонами, прямо впливає на можливість застосування до вказаних правовідносин положень ЗУ «Про захист прав споживачів», що тягне за собою вирішення питання щодо можливості застосування положень ст.28 ЦПК України при визначенні територіальної підсудності справи.

З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2020 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ФОП ОСОБА_2 укладено договір підряду б/н.

Відповідно до пункту 1 вказаного договору сторони домовились, що за завданням замовника підрядник зобов`язується виконати своїми силами монтаж металоконструкцій з морських контейнерів, а також зробити в них оздоблювальні роботи згідно із завданням замовника за адресою: с. Мощун, Києво-Святошинський район, Київська область. Перелік робіт включає в себе: закупівлю та доставку контейнерів, монтаж на ділянці, зведення перегородок, зовнішнє утеплення стелі та стін, монтаж стель з дерев`яної вагонки, шпаклівка стін і стель санвузлів, облаштування чорнових і чистових підлог з теплою підлогою, електротехнічні та сантехнічні роботи без установки кінцевих приладів, закупівля і установка вікон згідно із затвердженим переліком, покрівельні та фасадні роботи. Підрядник зобов`язався доставити на об`єкт необхідні матеріали, конструкції, комплектуючі вироби, необхідні для подальшого виконання робіт. Замовник зобов`язався прийняти та оплатити виконані роботи згідно з умовами договору.

У розділі 2 договору підряду сторони погодили, що витрати з доставки та розвантаження матеріалів несе підрядник, що входять у вартість цього договору.

Підрядник зобов`язаний своєчасно попередити замовника про наявність обставин, що не залежать від підрядника, які загрожують якості та придатності результату роботи. Якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або відповідного зменшення оплати за роботу, а також вимагати відшкодування, заподіяної замовнику шкоди у повному обсязі.

У розділі 6 договору підряду сторони погодили, що загальна сума договору становить 40 700,00 дол. США у гривневому еквіваленті.

Відповідно до розділу 7 договору підряду оплата за цим договором здійснюється авансовими платежами по етапах робіт до підписання акта, і в повній сумі - після підписання відповідного акта виконаних робіт. Розбивка робіт на етапи обговорюється усно.

Позивач просив задовольнити його вимоги, а саме розірвати договір підряду, укладений 03 липня 2020 року між ним і ФОП ОСОБА_2 ; стягнути з ФОП ОСОБА_2 сплачений аванс у розмірі 25 750,00 дол. США, що станом на 05 липня 2021 року за офіційним курсом Національного банку України становить 705 861,57 грн., та 3 500,00 грн., а також пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 8 200 192,65 грн.

Звертаючись до Деснянського районного суду м.Києва позивач посилався на положення ч. 5 ст.28 ЦПК України та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Суд вважає дані посилання помилковими з огляду на наступне.

Правовідносини, які виникають з договору підряду, регулюються статтями 837-864 ЦК України, а з договору побутового підряду - статтями 864-874 ЦК України.

У частині першій, другій, четвертій статті 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша, третя статті 865 ЦК України).

Статтею 866 ЦК України передбачено, що договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору.

За змістом частини першої статті 869 ЦК України, до реклами та інших пропозицій щодо роботи, яка виконується за договором побутового підряду, застосовуються положення статті 641 цього Кодексу, якою, в свою чергу встановлено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Отже, законодавець розрізняє договір підряду, та договір побутового підряду, який є окремим видом договору підряду. Основною відмінністю договору побутового підряду є те, що договір побутового підряду є публічним договором.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15, від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17).

Фактичні обставини справи та наявні докази у справі, з урахуванням наведених правових норм, вказують на те, що між сторонами ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір підряду, тобто, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Відтак, підстав для застосування альтернативної підсудності за вибором позивача згідно ч.5 ст.28 ЦПК України судом не встановлено.

Не дають підстав для визначення підсудності даної справи Деснянському районному суду м.Києва і посилання представника позивача на місце виконання договору, оскільки місцем виконання робіт за умовами договору визначена адреса: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с.Мощун. Місце передання грошових коштів на виконання умов договору в даному договорі не визначено. Крім того, саме по собі місце передачі коштів за проведені роботи не може вважатися місце виконання договору.

Наведене свідчить про недотримання правил підсудності при поданні даного позову до Деснянського районного суду м.Києва, а тому справа підлягає направленню до належного суду за загальними правилами підсудності, а саме відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України.

Необхідно також зауважити, що недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (частина 1 статті 378 Цивільного процесуального кодексу України).

У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

За таких обставин, судом встановлено, що відкриття провадження відбулося з порушенням правил підсудності. Таким чином, враховуючи, що після скасування судових рішень Верховним Судом розгляд справи здійснюється з самого початку та розгляд справи по суті не розпочато, суд вважає за необхідне передати вказану позовну заяву для розгляду до Овідіопольського районного суду Одеської області за правилами загальної підсудності за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача.При цьому право позивача на доступ до правосуддя не є порушеним, оскільки позивач має можливість приймати участь у розгляді справи в режимі відео конференції та використовувати інструменти системи «Електронний суд».

Керуючись ст.ст. 27, 31, 32 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Цивільну справу №754/12047/21 за позовом ОСОБА_4 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку захисту прав споживачів - передати на розгляд за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області (вулиця Берегова, 9, м. Овідіополь, Одеського району, Одеської області, 67801).

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано 04 червня 2024 року.

Суддя: