ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Слюсар Я.В.,

позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивачів: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі позивачі) звернулися до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач), у якому просили суд стягнути з останнього на свою користь у рівних частинах грошові кошти в розмірі 307 422,14 грн., з яких: 150 000,00 грн. основний борг, 1 654,20 грн. інфляційні втрати, 1 267,94 грн. 3% річних та 154 500,00 грн. пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є подружжям та мають у власності будинок у АДРЕСА_1 .

Так, між позивачами та відповідачем було укладено усний договір підряду на виконання робіт з утеплення будинку. Сторони погодили, що вартість утеплення 250 000,00 грн., строк до кінця осені, а саме до 30.11.2023 року.

09.10.2023 року на рахунок відповідача перераховано 40 000,00 грн. та у цей же день передано готівкою 10 000,00 грн. 10.10.2023 року на рахунок відповідача переведено ще 40 000,00 грн. та передано готівкою 55 000,00 грн. 13.10.2023 року на рахунок відповідача передано 5 000,00 грн. Таким чином загальна сума отриманих відповідачем коштів складає 150 000,00 грн.

22.10.2023 року відповідач написав розписку про отримання цих коштів.

Оскільки ОСОБА_4 не приступив до виконання робіт, позивачі звернулись з нього із заявою про відмову від договору та повернення отриманих коштів. В усному порядку відповідач коштів не повертав, а тому, 12.01.2024 року позивачі направили вимогу про повернення коштів.

Отримані кошти повернуті не були, робота не виконана, а тому, за період з 16.11.2023 року по 26.02.2024 року позивачами нараховано на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати, 3 % річних та на підставі ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню.

Відзиву на позовну заяву не надходило.

У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити. При цьому, при винесенні рішення просили врахувати часткову сплату ОСОБА_4 боргу у сумі 10 000,00 грн. 18.04.2024 року на користь ОСОБА_1 , про що надали відповідну квитанцію.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України).

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 23.04.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 23.04.2024 року виправлено описку в ухвалі від 23.04.2024 року про відкриття спрощеного позовного провадження, а саме вірно зазначено «Ухвала про відкриття загального позовного провадження у справі».

Ухвалою суду від 26.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, суд приходить до наступних висновків.

У матеріалах справи наявні квитанції про перерахування ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_4 13.10.2023 року 5 000,00 грн. (а.с. 56), 09.10.2023 року 9 000,00 грн., 20 000,00 грн., 1 000,00 грн. (а.с. 57-59), ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_4 10.10.2023 року 10 000,00 грн. на 30 000,00 грн. (а.с. 60-61). При цьому, у квитанціях в призначенні платежу не вказано мету переказу, а саме щодо виконання умов договору.

Як вказували позивачі, ними було перераховано та передано кошти на загальну суму 150 000,00 грн. ОСОБА_4 за майбутнє виконання ним робіт по утепленню будинку.

Так, у відповідності до розписки від 22.10.2023 року, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 аванс у сумі 150 000,00 грн. за утеплення будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 54).

Як вбачається із розписки ОСОБА_4 від 13.11.2023 року, він зобов`язався повернути ОСОБА_1 борг у сумі 150 000,00 грн. за невиконану ним роботу на утеплення будинку у м. Ржищів згідно домовленості. Термін повернення боргу 14-15 листопада 2023 року включно (а.с. 62).

Письмово із вимогою від 10.01.2024 року про повернення коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до ОСОБА_4 , яку направлено 12.01.2024 року (а.с. 63-66).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також встановлення з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору;(е) інших обставин, що мають істотне значення.

Наведені правила тлумачення умов договору відповідають правовим висновкам Верховного Суду щодо правил застосування статті 213 ЦК України, сформульованим у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 447/559/18 (провадження № 61-5144св20).

У вказаній справі, аналізуючи зміст розписки від 22.10.2023 року та тлумачення її змісту (зокрема, з урахуванням намірів сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) дозволяють зробити висновок про те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 фактично склалися правовідносини, які випливають з договору підряду у спрощений спосіб.

Вказане підтверджується і з розписки ОСОБА_4 від 22.10.2023 року, де останній підтвердив отримання від ОСОБА_1 коштів в сумі - 150 000,00 грн. у якості авансу на виконання ним робіт по утепленню будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і тому суд дійшов висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору підряду та відповідно укладено договір підряду в спрощений спосіб саме між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 ст. 837 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 843 Цивільного кодексу України в договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Стаття 846 Цивільного кодексу України визначає, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо в договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язaння або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки виконання зобов`язання, проведене належним чином, є однією із підстав його припинення (ст. 599 Цивільного кодексу України), то виконання боржником, у даному випадку відповідачем як підрядником за договором (зобов`язаною стороною за договором в частині виконання робіт), повинно бути підтверджено відповідачем належним чином.

З урахуванням наведеного, тягар доведення належного виконання відповідачем свого обов`язку за договором, а так само обставин, які перешкоджали його виконанню несе відповідач як боржник у цьому зобов`язанні.

Належних і допустимих доказів виконання підрядником (відповідачем) робіт за договором підряду укладеним у спрощений спосіб матеріали справи не містять, а часткове повернення відповідачем ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 згідно квитанції від 18.04.2024 року частини отриманих коштів у сумі 10 000,00 грн. є підтвердженням невиконання умов договору відповідачем.

При цьому, суд зазначає, що норми законодавства передбачають право замовника на відмову від договору підряду на підставі частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України у разі порушення умов договору підряду та не встановлюють обов`язку позивача вручати заяву про відмову від договору безпосередньо підряднику чи перевіряти факт такого отримання.

Відповідно до ч.1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 3 ст.651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним або зміненим.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків.

Згідно із ч. 2 ст. 598 Цивільного кодексу України припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 2 статті 849 Цивільного кодексу України визначено, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Суд враховує правову позицію, викладену об`єднаною палатою Верховного Суду в постанові від 16.03.2020 у справі №910/2051/19, в якій зазначено, що статті 849 Цивільного кодексу України передбачено три окремі (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду, а саме: - підрядник несвоєчасно розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим (частина 2); - очевидність для замовника невиконання роботи належним чином та невиконання підрядником у визначений замовником строк вимоги про усунення недоліків (частина 3); - відмова замовника від договору до закінчення робіт з виплатою підрядникові плати за виконану частину робіт та відшкодуванням збитків, завданих розірванням договору (частина 4).

Суд зазначає, що відмовитись від договору підряду і вимагати відшкодувати збитки відповідно до положень частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України є правом замовника в силу закону, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим.

Отже, договір підряду може бути розірваний в результаті односторонньої відмови від нього в повному обсязі, тобто в результаті вчинення замовником одностороннього правочину, який відповідно до частини 2 статті 653 Цивільного кодексу України тягне припинення зобов`язань його сторін.

У зв`язку з тим, що відповідач не виконував роботи по утеплення будинку протягом тривалого часу, останній зобов`язався у строк до 14-15 листопада 2023 року повернути кошти, а також додатково письмову вимогу про повернення таких коштів було направлено 12.01.2024 року. Проте, у вказаному повідомленні не повідомлялось про розірвання договору.

Оскільки у подальшому сторона позивачів звернулась до суду з позовом про повернення отриманих коштів, суд приходить до висновку, що ними фактично вчинено дії, які свідчать про їх відмову від договору, оскільки його умови не виконані ОСОБА_4 .

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Так, відповідач визнавав отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 150 000,00 грн. у розписці від 22.10.2023 року та обіцяв повернути борг у вказаному розмірі у розписці від 13.11.2023 року.

При цьому, у матеріалах справи наявна квитанція про сплату ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 18.04.2024 року коштів у сумі 10 000,00 грн., що надано стороною позивачів як на підтвердження часткової оплати спірної заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

З огляду на те, що договірні зобов`язання між сторонами договору ОСОБА_1 та ОСОБА_4 припинились, розглядаючи справу у межах заявлених вимог, враховуючи часткову сплату боргу відповідачем на суму - 10 000,00 грн., суд вважає обґрунтованими доводи, що з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 має бути стягнута сума в розмірі - 65 000,00 грн., сплачена ним за договором підряду, укладеним в спрощений спосіб, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Судом додатково зауважується, що вказана сума визначена до стягнення на користь ОСОБА_1 , оскільки на розгляді суду перебувають позовні вимоги про стягнення суми заборгованості у рівних частинах на користь позивачів, а саме по 75 000,00 грн. на користь кожно, а всього 150 000 грн.

Проте, під час розгляду справи було встановлено, що договірні відносини у відповідача виникли саме з позивачем ОСОБА_1 і останній не позбавлений можливості звернутись до суду в окремому порядку про стягнення іншої частини заборгованості.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 слід зазначити, що за умовами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів укладення між ОСОБА_2 та відповідачем будь-яких договорів, як не містять доказів перерахування позивачкою саме на рахунок відповідача будь-яких коштів, а тому суд не вбачає підстав для стягнення коштів з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 , що є наслідком відмови у задоволення її позову в повному обсязі.

Також стороною позивачів ставилось питання стягнення за період з 16.11.2023 року по 26.02.2024 року на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат, 3 % річних та на підставі ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» пені.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що: наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч.37); стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України (ч.41).

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Так, згідно розписки ОСОБА_4 від 13.11.2023 року, він зобов`язався повернути ОСОБА_1 борг у сумі 150 000,00 грн. за невиконану ним роботу на утеплення будинку у м. Ржищів згідно домовленості. Термін повернення боргу 14-15 листопада 2023 року включно.

Тобто, саме з 16.11.2023 року до 26.02.2024 року (у межах заявлених вимог) підлягають нарахуванню штрафні санкції за ст. 625 ЦК України від суми боргу 75 000,00 грн. (10 000,00 грн. сплачено 18.04.2024 року, тобто поза межами спірного періоду).

Судом за допомогою програми «Ліга-Закон» у розділі «Корисні інструменти» розраховано за період з 16.11.2023 року по 26.02.2024 року інфляційні втрати, що становлять - 1 054,58 грн. та 3% річних у сумі - 633,97 грн.

За умови ч. 4 та ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист про споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

При цьому, згідно ст. 1 вказаного закону, виконавець суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Оскільки стороною позивачів не надано доказів що відповідач є суб`єктом господарювання, положення Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин не застосовуються.

Таким чином, в судовому засіданні достеменно було встановлено, що відповідач ухиляється від повернення грошових коштів, а тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів, інфляційних витрат та 3% річних підлягає частковому задоволенню на підставі здійсненого судом розрахунку на загальну суму - 66 688,55 грн. на користь позивача ОСОБА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 11, 16, 22, 202, 205, 207, 509, 525, 526, 598, 599, 610, 611, 625, 626-629, 638, 639, 641, 642, 651, 653, 837, 843, 846, 849, 854, 1212 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 137, 141, 211, 223, 263, 265, 273 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 65 000,00 грн., інфляційні втрати за період з 16.11.2023 року по 26.02.2024 року у сумі 1 054,58 грн. та 3% річних за цей же період у сумі 633,97 грн., а всього - 66 688,55 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

У задоволенні іншої частин вимог позову, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Суддя Н.А. Осаулова

Повний текст рішення суду виготовлено 19.09.2024 року.