Справа № 148/2020/23
Провадження №2/148/78/24
У Х В А Л А
20 лютого 2024 року Тульчинський районний суд Вінницької області
В складі: головуючого судді Ковганича С.В., при секретарі Мрочко Т.О.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника третьої особи ОСОБА_4 ,
малолітнього ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тульчині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Шпиківської селищної ради (як органу опіки та піклування), до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 09.03.2000 він зареєстрував шлюб із відповідачем. Від даного шлюбу у них є син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В провадженні Тульчинського районного суду Вінницької області перебуває справа №148/1945/23 про розірвання шлюбу між ним та відповідачем.
Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач покинула їхнє спільне місце проживання та їх син залишився проживати з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Він повністю опікується інтересами та потребами дитини, займається його вихованням, слідкує за його розвитком та здоров`ям. Він ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною.
Однак, після того як відповідач їх покинула, вона виявляє бажання, щоб їх син проживав з нею.
Він працює і має постійний дохід та вважає, що його син повинен проживати з ним, оскільки він його любить, має змогу забезпечити його всім необхідним, вони прив`язані один до одного.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини та просили позов задовольнити. Також представник позивача вказала, що житловий будинок був куплений сторонами в період шлюбу.
Відповідач в судовому засіданні не заперечила проти того, щоб син проживав із батьком. Однак, вона не розуміє чому син не може, якщо захоче, жити з нею.
Третя особа - представник служби у справах дітей Шпиківської селищної ради в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування Шпиківської селищної ради про доцільність визначення місця проживання дитини разом із батьком.
Малолітній ОСОБА_5 в судовому засіданні 11.12.2023 вказав, що він проживає з батьком та хоче й надалі з ним жити. Мати живе окремо. При цьому, останній зазначив, що якщо мати повернеться, то він буде проживати з ними обома.
Заслухавши учасників справи, вислухавши думку малолітнього, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що провадження у справі слід закрити, виходячи з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про одруження від 09.03.2000 серія НОМЕР_1 (а.с.7) сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 09.03.2000.
Згідно копії свідоцтва про народження від 13.07.2010 серія НОМЕР_2 (а.с.9) сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спільне життя сторін не склалося. Після припинення відносин сторони стали проживати окремо та їх син ОСОБА_6 залишився проживати разом із батьком, про що вказали самі сторони та їх син. Також даний факт було встановлено органом опіки та піклування Шпиківської селищної ради у висновку про визначення місця проживання малолітньої дитити, який було затверджено рішенням виконавчого комітету Шпиківської селищної ради від 29.11.2023 №116 (а.с.49, 50). Із змісту висновку також вбачається, що визначення проживання сина ОСОБА_6 було врегульовно між подружжям добровільно та мати поважає рішення сина проживати біля батька та не заперечує проти цього.
Інші докази, додані позивачем до позовної заяви, не підтверджують наявності спору між сторонами.
Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Тобто законодавець визначає прерогативу вирішення питання про місце проживання дитини за батьками. Лише у разі, якщо батьки дитини не дійдуть згоди між собою з приводу даного питання, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У даному ж випадку, за добровільної згоди матері та батька, які проживають окремо, їхня дитина проживає із батьком. Тому суд вважає, що в цьому випадку розгляд судом цього питання та ухвалення рішення по ньому не буде мати суттєвого значення, а фактично відбудеться встановлення судом факту, який в подальшому буде мати юридичне значення (наприклад пред`явлення такого рішення в ТЦК або в органи соціального забезпечення та інше), але для розгляду встановлення такого факту судом законом визначений окремий порядок, з обов`язковим визначенням та залучення до розгляду такої заяви зацікавлених осіб.
Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачем не викладено обставин та відсутнє обґрунтування того, що між подружжям існує спір щодо визначення місця проживання дитини, зважаючи на те, що дитина проживає із позивачем та перебуває на його утриманні. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно відсутній предмет спору в частині визначення місця проживання їх спільного сина, на що вказують наступні обставини: дитина мешкає разом з батьком; відповідач не заперечує з приводу місця проживання сина; матеріали справи не містять жодних доказів, що відповідач будь-яким чином раніше оспорювала можливість проживання дитини разом з батьком, створювала перешкоди для цього або вчиняла передбачені або не передбачені законом дії, направлені на зміну місця проживання малолітнього.
Відтак, відсутні правові підстави для вирішення судом спору щодо визначення (залишення) місця проживання дитини сторін, оскільки такого спору немає.
Оскільки, між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання їх дитини, суд вважає, що необхідно застосувати п. 2 ч.1 ст.255 ЦПК України, а саме закрити провадження у справі, з огляду на таке.
Пунктом 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Проте поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Відтак, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилось неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.09.2020 у справі № 638/3792/20.
З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову та розгляду справи у суді, суд вважає за необхідне закрити провадження в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України.
В свою чергу, суд звертає увагу сторін на те, що за відсутності спору між ними, вони не позбавлені можливості на підставі письмового договору щодо визначення місця проживання дитини, посвідченого нотаріусом, визначитися у подальшому з ким із них буде проживати їх син, яку участь у забезпеченні умов його життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дитини.
Керуючись п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Шпиківської селищної ради (як органу опіки та піклування), до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини закрити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Повний текст ухвали складено 21.02.2024.
Суддя: