Справа № 509/2652/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарях Майорової Ю.С., Задеряка Г.М.

представників позивачки ОСОБА_1 адвокатів Шараг О.В., Нана Д.М.,

представниці відповідача ОСОБА_2 адвоката Дідорчук І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбі, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна, припинення та визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИВ :

9 червня 2020 р., представник позивачки ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 рішенням Київського райсуду м. Одеси від 23.09.2020 р., що набрало законної сили 26.10.2020 р. відновила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 » - адвокат Нан Д.М. звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області, з позовом, який в подальшому, 12.06.2020 р. уточнив в частині числових значень часток майна, що підлягає поділу, та в подальшому, звернувшись до суду з заявою про зміну предмету позову, в остаточній редакції якого від 07.10.2020 р. просив суд, встановити факт спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу позивачки та відповідача в період з червня 2010 року по травень 2017 р., визнати земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий № :02:004:0288 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 406,2 кв.м., що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснити поділ спільного сумісного майна, визнавши за позивачкою право власності на 3/4 частини: земельної ділянки, площею 0,100 га, кадастровий № :02:004:0288 та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 406,2 кв.м., що розташовані що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 , транспортного засобу марки ТESLA, модель Model Х, номер шасі НОМЕР_1 , 2016 р.в., д/н НОМЕР_2 , зареєстрованого за відповідачем 31.10.2018 р. та транспортного засобу марки Toyota, модель Camry, номер шасі НОМЕР_3 , 2016 р.в., д/н НОМЕР_4 , зареєстрованого за відповідачем 02.03.2019 р., припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на: 3/4 частин транспортного засобу марки ТESLA, модель Model Х, номер шасі НОМЕР_1 , 2016 р.в., д/н НОМЕР_2 , зареєстрованого за відповідачем 31.10.2018 р. та транспортного засобу марки Toyota, модель Camry, номер шасі НОМЕР_3 , 2016 р.в., д/н НОМЕР_4 , зареєстрованого за відповідачем 02.03.2019 р., залишивши їй у власності зареєстровані ні її ім?я : транспортний засіб марки Toyota, модель Camry, номер шасі НОМЕР_5 , 2016 р.в., д/н НОМЕР_6 , дата реєстрації 11.10.2019 р. та транспортний засіб марки Toyota, модель Camry, номер шасі НОМЕР_7 , 2015 р.в., д/н НОМЕР_8 , дата реєстрації 05.03.2019 р., визначивши, що рішення суду, яке буде прийняте за наслідком розгляду вказаних позовних вимог буде підставою для здійснення ОСОБА_1 документального оформлення права власності на майно визначене у позовній заяві.

Представник позивачки мотивує позов тим, що позивачка та відповідач проживали разом у цивільному шлюбі з червня 2010 р. до 04.05.2017 р., коли вони зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей. У перший рік цивільного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась перша донька ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась друга донька - ОСОБА_5 . В подальшому, сімейні стосунки між сторонами погіршились, та 04.05.2020 р. позивачка звернулась до Київського райсуду м. Одеси з позовною заявою про розірвання шлюбу, рішенням якого від 23.09.2020 р., яке набрало законної чинності 26.10.2020 р. - шлюб між сторонами розірвано з відновленням позивачці дошлюбного прізвища « ОСОБА_4 ». Наразі обидві доньки проживають разом з матір`ю (позивачкою). Як стверджує представник позивачки, під час спільного життя сторони придбали вищевказане спільне нерухоме та рухоме майно, яке підлягає поділу між ними з відступом від рівності часток. У зв`язку з тим, що в досудовому порядку врегулювати питання щодо поділу спільного майна не вдається можливим, позивачка звернулась до суду із даним позовом через свого представника, вказуючи, що сімейне життя між сторонами не склалось, та в подальшому збереження сім`ї не можливе, та як наслідок спільний побут між сторонами неможливий, позивачка бажає здійснити поділ спільного сумісного майна. Однак, у зв`язку з тим, що частина майна, а саме нерухоме майно було придбано в період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є необхідність у встановленні факту спільного проживання однією сім`єю, що на думку представника позивачки підтверджується спільними фотографіями, авіаквитками, та безпосереднім доказом того, що сторони проживали однією сім`єю є й народження дітей, у свідоцтвах про народження яких відповідач вказаний як їх батько. Також, спільне проживання сторін можуть підтвердити і свідки.

На думку представника позивачки, усі перераховані вище докази підтверджують, що у період з червня 2010 р. по травень 2017 р. позивачка та відповідач проживали спільно, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки по відношенню один до одного, та до своїх спільних дітей. Представник позивача підсумовує, що сторони з червня 2010 р. по травень 2017 р. проживали однією сім`єю, не перебуваючи при цьому у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі та вважає, що до складу майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою або іншою особою увійшли спірні : земельна ділянка, площею 0,100 га., яка розташована на території Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, с. Молодіжне, вул. Портовська, 9, кадастровий №:02:004:0288 та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 406,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також представник позивачки зазначив, що так як нерухомість була придбана у непридатному для життя стані, та потребувала проведення ремонтних робіт, облаштування та створення умов для життя у будинку, сторони продовжили спільними зусиллями та за спільні кошти створювати умови для майбутнього спільного сімейного життя, з огляду на те, що сторони разом займалися залученням фахівців для проведення ремонтних робіт, а у відсутність відповідача, позивачка самостійно здійснювала контроль за проведенням ремонтних (будівельних) робіт, пошук та придбання меблів інтер`єру для створення максимально зручних умов життя у спільному будинку, облаштувала дитячу кімнату, свою та й усі інші кімнати будинку, а також займалась облаштуванням земельної ділянки на якій розташовано спірний будинок. Враховуючи специфіку роботи відповідача, який є моряком, пов`язану з перебуванням у рейсах, позивачка майже половину часу спільного життя з ним, самостійно займалася сімейними справами, сподіваючись, що після повернень з рейсів відповідач буде продовжувати вести сімейні справи вже разом із нею. Однак, навіть у часи перебування відповідача вдома, останній більшу частину часу витрачав на власні розваги, не переймаючись про стан дітей, не займаючись їх вихованням, та не приділяючи уваги в цілому власній сім`ї. Внаслідок чого, позивачка власними зусиллями підтримувала побут та вела домашнє господарство у спільному будинку, а також займалась вихованням дітей, та забезпечувала їх усім необхідним.

Також представник позивачки зазначив, що в свою чергу, транспортні засоби придбані сторонами під час перебування їх в зареєстрованому шлюбі, а тому в даному випадку будуть застосовуватись загальні правила щодо поділу такого майна, яке не є спірним питанням.

Враховуючи вищевикладене, на думку представника позивачки, набуте сторонами майно під час проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з червня 2010 р. по травень 2017 р., та майно набуте у шлюбі, є спільним майном, яке підлягає поділу між ними за встановленими законом правилами.

З урахуванням того, що від шлюбу сторони мають двох дітей, які проживають та перебувають на утриманні матері, позивачка вважає, що в даному випадку є доцільним відступлення від рівності часток з визначенням позивачці права власності на 3/4 частини усього спільного сумісного майна, а частка відповідача повинна становити 1/4 частини усього майна.

В судовому засіданні позивачка та її представники повністю підтримали позовні вимоги в редакції від 07.10.2020 р. та просили їх задовольнити. Однак, в подальшому, позивачка в судові засідання не з?являлась, діючи через своїх представників.

Представниця відповідача позов не визнала повністю, стверджуючи, що позивачка та відповідач познайомились у 2004 р., та в період з 2007 р. по 2009 р. позивачка перебувала в шлюбі з іншим чоловіком. В свою чергу відповідач, як до, так і після знайомства з позивачкою мав різні романтичні, в тому числі сексуальні стосунки з різними жінками. У 2010 р. він знаходився у стосунках з ОСОБА_6 , з якою вони періодично спілкувалися та проводили час як добрі знайомі, оскільки в них були спільні друзі, тож вони бачилися в їхньому колі. При цьому, романтичних стосунків як у пари, планів будувати сімейні стосунки у сторін не було, вони проживали окремо, та, відповідно спільний побут не вели.

Також представниця відповідача зазначила, що сторони по справі іноді мали близькі (інтимні) стосунки, і за цей період, відповідач познайомився і спілкувався з родичами та друзями позивачки, однак вказане не свідчить про те, що між ними склались відносини, притаманні подружжю, так як між ними не було жодних взаємних прав та обов?язків, спільного побуту, спільних витрат та спільного господарства, а тому відповідач ніколи не мав наміру створювати сім?ю з позивачкою, і йому було не відомо, який спосіб життя вона вела під його перебування в довготривалих закордонних рейсах, а коли, позивачка повідомила про свою першу вагітність, це стало несподіванкою для відповідача, адже він не планував народження дітей. Так, 17.03.2011 р. у сторін народилася донька, яку відповідач визнав та надав своє прізвище.

Проте, навіть після народження дитини у сторін не було стосунків як у сім`ї, як і раніше, вони не проживали однією сім`єю та не вели спільний побут. В липні 2014 р. позивачка знову повідомила про вагітність та 22.02.2015 р. у сторін народилася друга донька, яку відповідач також прийняв як рідну та надав своє прізвище.

Представниця відповідача зазначила, що відповідач регулярно, щороку ходив у рейси на строк чотири - п`ять місяців, що підтверджується копіями витягів з послужної книжки моряка та посвідченням моряка, надавши при цьому суду документи, з яких вбачається, що до укладення офіційного шлюбу відповідач регулярно знаходився у рейсі, зокрема : з 04.12.2009 р. по 01.05.2010 р., з 12.08.2010 р. по 21.01.2011 р., 19.09.2011 р. по 21.01.2012 р., 13.09.2012 р. по 28.02.2013 р., 17.07.2013 р. по 08.12.2013 р., з 14.07.2014 р. по 26.08.2014 р., з 27.08.2014 р. по 28.10.2014 р., з 25.02.2015 р. по 03.05.2015 р., з 24.06.2015 р. по 23.08.2015 р., з 23.08.2015 р. по 19.09.2015 р., з 21.11.2015 р. по 02.02.2016 р.

На думку представниці відповідача, дані докази підтверджують, що сторони не проживали разом, спростовуючи твердження позивачки про спільне проживання з червня 2010 р., адже відповідач знаходився поза межами України, що доводить факт того, що відповідач та позивачка проживали окремо, не мали сімейних стосунків, притаманних подружжю та, відповідно, не вели і спільний побут та у них не було спільних витрат на сімейні потреби.

Крім того, представниця відповідача зазначила, що позивачка просить визнати за нею право власності на 3/4 частини об`єктів нерухомого майна, але при цьому не надала суду жодного доказів які б підвереджували її участь у покупці, здійсненні ремонту та облаштуванні земельної ділянки та будинку, придбаного відповідачем самостійно і за особисті кошти, зароблених ним до знайомства з позивачкою у закордонних рейсах і оформлених на своє ім?я згідно правовстановлюючих документів, а також, не надає жодного доказу того, що вона десь працювала, мала певні кошти та витрачала їх на купівлю, ремонт чи облаштування спірних об`єктів нерухомості, так як земельна ділянка та житловий будинок були придбані за нотаріальними договорами купівлі-продажу від 09.06.2010 р. особисто відповідачем та зареєстровані на його ім?я, а також, замовлені та придбані різні будівельні матеріали, меблі, послуги, необхідні для оздоблення будинку, речі, тощо. Крім цього, особисто відповідачем та власними грошовими коштами оплачувалися всі ремонтні і оздоблювальні роботи на спірних об?єктах нерухомості, що підтверджується накладними, квитанціями, тощо, які були видані на ім`я саме відповідача та його батьків, які знаходяться у нього і додані до матеріалів справи, а в періоди перебування відповідача у закордонних рейсах, контроль за ходом ремонту та безпосередню посильну допомогу здійснювали виключно його батьки : ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , чиї прізвища, вказані на накладних на придбання будівельних матеріалів.

Підтвердженням цього є те, що саме відповідачем на своє ім`я було оформлено технічний паспорт на будинок від 26.07.2010 р.

12.08.2010 р. відповідач зареєстрував своє місце проживання за адресою спірного будинку та оформив домову (будинкову) книжку, в якій він вказаний як єдиний мешканець будинку, що підтверджується копією паспорта та копією домової книжки. Також відповідачем був укладений договір про централізовану охорону будинку №1588 від 19.09.2011 р., в якому він вказаний як єдиний власник будинку, а довіреними особами вказані лише його батьки: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , із зазначенням їхніх номерів телефонів, що також підтверджує, що сторони не проживали на той час разом, не мали сімейних стосунків, та, відповідно, не вели і спільний побут.

Також представниця відповідача вказувала, що відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.06.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. за реєстровим № 2305 - кошти одержані продавцем особисто від покупця ОСОБА_2 , і на момент укладання цього договору покупець ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебуває. Аналогічні положення містить п. 6 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. за реєстровим № 2312.

Вказані договори купівлі-продажу є чинними та не визнані недійсними у встановленому законом порядку.

Представниця відповідача зазначила, що в даному випадку відсутні підстави для відступу від рівності часток подружжя, оскільки відповідач повністю утримує двох дітей, оплачує навчальні заклади, регулярно переводить грошові кошти на рахунок позивачки на забезпечення дітей, тим самим належно виконуючи свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей, що підтверджується наданими банківськими платіжними дорученнями про перерахування коштів на обох дітей.

Представниця відповідача зауважила, що наразі на відповідача зареєстровані 2 автомобіля: TESLA, модель MODEL X (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та TOYOTA CAMRY (реєстраційний номер НОМЕР_9 ), і на позивачку зареєстровані 2 автомобіля: TOYOTA CAMRY (реєстраційні номери НОМЕР_10 та НОМЕР_11 ). Відповідач вважає вказані автомобілі такими, що були придбані у шлюбі, а тому відносяться до обє?ктів спільної сумісної власності подружжя, а тому буде справедливим, залишити вказані автомобілі як вони є за дійсними власниками, тобто відповідачеві залишити 2 автомобіля, які зареєстровані на нього, та позивачці 2 автомобіля, які зареєстровані на неї і які, як відомо, позивачка уже продала.

Підсумовуючи вищевикладене, представниця відповідача наполягала, що позивачка немає ніякого відношення до вказаних вище спірних об`єктів нерухомості, до грошових коштів, перерахованих на їхнє придбання, які були накопичені виключно відповідачем, а позивачкою та її представникам не надано суду будь-яких належних і допустимих доказів про участь позивачки ОСОБА_9 у набутті спірного майна, як і спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період, а без встановлення факту спільного проживання та визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірних об`єктів нерухомості не можуть бути і підстави для визнання права власності на 3/4 спірного майна виклавши свою правову позицію щодо невизнання позову у письмову відзиві на позовну заяву (на уточнену позовну заяву) та додаткових поясненнях, у зв?язку з чим, просила суд, у задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з червня 2010 р. по травень 2017 р. та визнання земельної ділянки та житлового будинку, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити повністю, здійснивши поділ спільного сумісного майна наступним чином: залишити ОСОБА_2 автомобіль марки TESLA модель MODEL X, номер шасі НОМЕР_1 , 2016 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіль марки TOYOTA модель CAMRY, номер шасі НОМЕР_3 , 2016 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_9 , зареєстровані за ОСОБА_2 та залишити ОСОБА_1 автомобіль марки TOYOTA модель CAMRY, номер шасі НОМЕР_5 , 2016 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_11 та автомобіль марки TOYOTA модель CAMRY, номер шасі НОМЕР_7 , 2015 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 , зареєстровані на її м`я (т. 2 а.с. 53-96,176-178).

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін по справі, а також позивачки, показання свідків з боку позивачки: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та свідків з боку відповідача: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , дослідивши матеріали справи та додатково надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз?яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18).

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об?єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім?ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об?єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв?язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім?єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

У своїй Постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18) Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач - не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім?єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачці необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім?ї. Таким чином, факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов?язків, притаманних подружжю - не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

У Постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17 (провадження № 61-13412св19), від 23 вересня 2021 року у справі № 182/670/15-ц (провадження № 61-9809св20), Верховний суд дійшов висновку, що народження спільних дітей саме по собі не може доводити факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов?язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного позивачем періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Крім цього, в Постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19) Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов?язком суду при їх оцінці. У зв?язку з чим, показання свідків та спільні фотографії - не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічні висновки зроблені і у Постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 343/1821/16-ц (провадження № 61-10270ск18), від 27 лютого 2019 року в справі № 522/25049/16-ц (провадження №61-11607св18), від 15 серпня 2019 року в справі № 588/350/15-ц (провадження № 61-30273св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17 (провадження № 61-13412св19), 11 серпня 2020 року в справі № 676/6138/17 (провадження № 61-9288св19), від 23 вересня 2021 року в справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071 св 21) та від 06 жовтня 2022 року в справі № 496/2083/19 (провадження № 61-6901св22).

В Постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) вказується, що спільна присутність на святах та пересилання коштів - не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов?язків, притаманних подружжю - не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім?єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

В Постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 337/-5266/15-ц (провадження № 61-1678 св 17), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 15 серпня 2019 року в справі № 588/350/15-ц (провадження № 61-30273св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18) та 11 серпня 2020 року в справі № 676/6138/17 (провадження № 61-9288св19) були зроблені наступні висновки, що посилання на періодичний спільний відпочинок, спільні поїздки - не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім?ї. Тобто, сам собою факт періодичного спільного відпочинку та спільних поїздок - не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна сумісним.

З Постанови Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц (провадження № 61-10270ск18) вбачається, що лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

З Постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 234/10465/17 (провадження № 61-8281св19) вбачається, що Верховний Суд погодився з висновками судів про те, що самий лише факт передачі грошових коштів для придбання спірного будинку, купівля будівельних матеріалів не свідчить про наявність сімейних стосунків між сторонами.

Позивачка не є стороною договору купівлі-продажу спірних будинку та земельної ділянки, воля сторін, зокрема й позивачки, відповідно до умов договору не була направлена на виникнення права спільної власності щодо придбаного об?єкту нерухомості у обох сторін цієї справи. Правові підстави отримання відповідачем грошових коштів, а так само умови повернення/неповернення зазначених коштів позивачу можуть бути визначені у іншому порядку, зокрема й судовому, у разі наявності відповідного спору.

У Постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18) зроблено висновок, що відповідно до пункту 7 договору купівлі-продажу земельної ділянки встановлено, що покупець витрачає свої особисті кошти на придбання майна, оскільки вона в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (їх частину), не має. Аналогічні положення містить пункт 9 договору купівлі-продажу частини житлового будинку.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з?ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшли правильного висновку про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім?єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу на час придбання спірного будинку та придбання цього майна за спільні кошти, при цьому суд правильно визначив, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц (провадження № 61-30273св18), від 08 червня 2022 року у справі №1303/1459/12 (провадження № 61-11718св21).

У Постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з?ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім?єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Обов?язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання - є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

При чому, обов?язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Відповідно до ст. 3 СК України - сім?я є первинним та основним осередком суспільства. Сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?зки.

Подружжя вважається сім?єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв?язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Сім?я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

За приписами ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Статтею 74 СК України передбачено - якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правова позиція ВСУ у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно - не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

З Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 слідує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є - особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України).

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину.

Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Статтями 627-629, 638, 639, 640 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном - вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Пунктами 24,29,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19), проживання дітей з одним із подружжя само собою не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти.

Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду: від 02 березня 2020 року у справі № 448/1722/16-ц (провадження № 61-22380св19).

Суд встановив, що сторони по справі познайомились приблизно в 2004 році. Судом було з`ясовано і підтверджено показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , що у 2010 році відповідач знаходився у стосунках з іншою жінкою, в крім цього у відповідача були романтичні стосунки і з іншими жінками.

Також судом було з`ясовано і підтверджено показаннями свідків, що до 2011 року сторони мали між собою лише близькі (інтимні) стосунки, відповідач ходив у рейси, а позивачка проживала у своїх батьків. Сама позивачка теж повідомила суду, що проживати з відповідачем вони почали у січні-лютому 2011 року, коли він повернувся із рейсу. Позивач ніде не працювала. Усе майно купувалось за особисті кошти відповідача.

В своїх заявах по суті сторона відповідача підтвердила, що дійсно під час їхніх стосунків з позивачкою, які носили суто інтимний, періодичний характер, без наміру створення сім`ї, вони разом проводили час, знайомились з друзями та родичами. Відповідач не планував заводити сім`ю, а звістка про вагітність позивачки була для нього повною несподіванкою. Будинок та земельну ділянку купував особисто за власні кошти, і сам займався його ремонтом, а коли знаходився в рейсах ремонтом займалися його батьки.

Що підвередила і свідок ОСОБА_8 , яка є матір`ю відповідача, яка повідомила, що вони купували будинок в 2010 році на власні кошти її сина і їх з чоловіком кошти. Коли ОСОБА_15 був у рейсі вони дивилися цей будинок, а коли він прийшов з рейсу вони його купили за кошти, які заробляв ОСОБА_15 , він ходив в рейси, вони та її чоловік усі заробляли. Купував будинок ОСОБА_15 , а вона з чоловіком (батьком ОСОБА_15 ) були присутні при укладанні угоди. Кошти були повністю ОСОБА_15 , він їх заробляв, а вона, як матір їх зберігала. Також мати відповідача повідомила, що ОСОБА_15 проживав з ними, і всі кошти збирала вона, щоб син придбав собі будинок та зайво не розтратив кошти. В подальшому, ОСОБА_15 купив будинок та земельну ділянку і далі почав робити ремонт, в чому вони з чоловіком йому допомагали. Коли вони купували будинок там було 2 гаражі, вони були повністю заповнені будівельними матеріалами, також на ділянці стояв великий двадцяти футовий контейнер теж з будівельними матеріалами від попереднього власника, які вони з сином ОСОБА_15 використали під час добудови та ремонту будинку. Вона, батько та ОСОБА_15 займались ремонтом, купували будівельні матеріали. А коли ОСОБА_15 пішов у рейс, це був кінець серпня, усі роботи продовжували робити вона та її чоловік. Щодо позивачки ОСОБА_16 , свідок повідомила, що на момент купівлі будинку вони ще нічого не знали про неї, це був червень місяць, у ОСОБА_15 були зовсім інші відносини з дівчиною, яку звали ОСОБА_17 . Він взагалі, коли повернувся з рейсу, в нього завжди були гроші, він вів вільний образ життя, дівчат в нього було багато, інтимні стосунки у нього були з багатьма дівчатами, серед яких вона знає і ОСОБА_17 , і ОСОБА_18 , і ОСОБА_19 , з якими він як її, так і батька знайомив. З дівчатами він зустрічався в якихось компаніях, був молодий ходок, гарний хлопець, з грошима, заробляв. В 25 років став капітаном, хороший, толковий і цілеспрямований хлопець. Коли вони купували будинок - позивакчки ОСОБА_16 навіть близько не було, в ніяких сімейних відносинах з нею її син не перебував. Мабуть були інтимні відносини, але вона була одна із багатьох дівчат з якими у ОСОБА_15 були інтимні періодичні відносини. Ніякого сумісного проживання, а тим більше, сумісного бюджету у сторін зовсім не було, так як ОСОБА_15 жив з ними (батьками). Наскільки їй відомо ОСОБА_16 була заміжня, вона точно не пам`ятає чи була вона на той момент розлучена, однак може стверджувати, що ОСОБА_16 жила у своїх батьків. І тільки в 2011 році, коли народилась їх старша дочка, вони орендували квартиру і почали проживати разом. Мати відповідача повідомила, що їй не зрозуміло, як ОСОБА_16 може визначати факт спільного проживання з червня 2010 року, якщо вона не проживала з її сином, так як ОСОБА_15 пішов в рейс, він жив з ними, а позивачка жила зі своїми батьками і ніде не працювала, так як ОСОБА_16 забезпечували її батьки, з ними вона проживала, а ОСОБА_15 проживав з ними. Ніякого спільного проживання чи сімейних відносин в 2010 році у сторін не було. Щодо автомобілів то свідок повідомила, що точно не пам`ятає, але приблизно в 2017-2018 році сторони їх придбали, дві з яких ОСОБА_15 віддав ОСОБА_16 , на скільки їй відомо, вона їх продала. Сторони одружились в 2017 році. Що стосується 2010 року, то вона сама говорила сину, що пора б уже якість відносини завести, але він їй відповідав, що ще не нагулявся і що одружуватись навіть близько не планує, і що ще не народилась та жінка з якою я б хотів би мати якісь стосунки та завести дітей. ОСОБА_16 не давала коштів на придбання будинку та земельної ділянки, у неї їх і не було, вона ніде не працювала, та й на яких підставах вони б брали у неї кошти, адже вона була ніхто, син зустрічався з багатьма дівчатами, це ж не значить, що вони у кожної дівчини могли вимагати кошти на ремонт, а ОСОБА_16 була одною із таких дівчат. Позивачка не приймала участь в ремонтних роботах, не замовляла будь-яких будівельних матеріалів, усім займався або її чоловік або син ОСОБА_15 , коли приходив з рейсу. Можливо ОСОБА_16 і колись і відвідала будинок, але його також відвідували і їх друзі і друзі ОСОБА_15 , щоб просто подивитись на будівництво будинку. Займались ремонтними роботами виключно ОСОБА_15 та його батько, батько завжди йому допомагав, крім того всі квитанції були у них, вона також займалась закупівлею будівельних матеріалів. Син повністю наймав робітників, розраховувався з ними. В 2010 році ніякого спільного бюджету у них не було, кошти які заробляв ОСОБА_15 він надсилав матері і вони будували будинок та здійснювали ремонтні роботи. Ніякого сумісного проживання та бюджету у сторін не було. ОСОБА_15 дітям допомагав і допомагає, але ОСОБА_16 не дає йому спілкуватись з дітьми та на всі прохання її та сина щодо спілкування з дітьми, ОСОБА_16 не реагує. Крім того, ОСОБА_15 пропонував забрати дітей на відпочинок за кордон, але вона теж відмовляє. ОСОБА_15 щомісяця перераховує ОСОБА_16 кошти на дітей. Сім`ю повністю забезпечував ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в купівлі будь-яких речей участь ніколи не приймала. В 2010 році ОСОБА_16 як член родини не була присутня в їхньому житті. Щодо спільного відпочинку повідомила, що їй дали путівку на роботі, чоловік поїхати не зміг, вона запропонувала сину взяти когось із його друзів, він запропонував ОСОБА_17 , з якою теж був у стосунках, але вона не змогла поїхали у зв`язку із роботою, потім їй також телефонувала ОСОБА_19 , уточнювала дати коли можливо поїхати, але у неї теж не вийшло у зв`язку з роботою, таким чином десь в черговості попала і ОСОБА_16 , яка поїхала. Метою придбання ОСОБА_15 будинку було бажання мати своє власне житло. Будинок купили уже готовим, побудованим, уже були розподілені кімнати, будь-яка людина, яка робить проект будинку, планує, щоб в ньому була спальня, дитячі, кухня, коридор, ось такий будинок вони і купили. Звісно же син мабуть теж мріяв колись, та і вона хотіла, щоб він одружився і у нього були б діти, а у неї онуки. Вона вважає, що дітей проти батька та неї налаштовує їх мати - позивачка. Вона та син дуже люблять своїх дітей, але позивачка не дає їм з ними спілкуватись. Вона не знає розмір допомоги, яку надає дітям її син. ОСОБА_15 від дітей не відмовляється, діти виростуть і будуть батьком забезпечені, і вона з радістю буде їм допомагати. Сторони почали проживати разом з березня 2011 року, коли народилась перша дитина.

Це ж було підтверджено і свідком з боку відповідача, ОСОБА_12 , який повідомив, що він виконував електромонтажні роботи в будинку. Йому зателефонував ОСОБА_20 (батько відповідача), та запропонував зустрітися на об`єкті, сказав що він буде починати ремонті роботи, а син, коли повернеться з рейсу буде продовжувати ремонт. Після їхньої зустрічі, він запропонував зміни до проекту, які погодив з батьком ОСОБА_15 , після чого вони купили необхідні матеріали (по електриці). Спочатку вони працювали з батьком ОСОБА_15 , потім прийшов з рейсу сам ОСОБА_15 , з яким він погоджували деякі технічні моменти та виконували роботи в будинку. З батьком ОСОБА_15 спілкувались ще декілька разів, але в основному з ОСОБА_15 . Через декілька років в спірному житловому будинку виникла проблема з електрикою, і тоді він дізнався (приблизно 2015-2016 роки), що у ОСОБА_15 є дружина. В 2010 році він і ОСОБА_15 не знав, спілкуючись по будівництву з його батьком, виконуючи певний об`єм робіт з встановлення та проводки електрики, а потім лише приблизно через рік він познайомився в ОСОБА_15 , коли той прийшов із рейсу. З ним його познайомив батько ОСОБА_15 . Коли ОСОБА_15 не було перші декілька закупівель він зробив з його батьком, і перше авансування робіт теж було зроблено його батьком. В 2010 році ОСОБА_16 з ним ні разу не зв`язувалась, він бачив її лише один раз, мабуть в 2016 році, коли виникла поломка. З сім`єю ОСОБА_21 (батьком та матір?ю відповідача) він познайомився приблизно в 2012 році, можливо в 2011 році. Коли йому зателефонував батько ОСОБА_15 , він про цей будинок знав, бо вони мали його робити для попереднього власника - ОСОБА_22 . І приблизно в 2009 році ОСОБА_23 його привозив на цей об`єкт. Пройшло декілька років і йому зателефонував батько ОСОБА_15 , і коли він приїхав на цю адресу він зрозумів, що це будинок ОСОБА_23 , мабуть він і дав ОСОБА_15 його номер телефону. Батько ОСОБА_15 сказав йому, що вони купили цей будинок недавно, для сина, який поки в рейсі, та запропонував почати щось там робити. Всі матеріали стосовно електрики придбав батько, а потом ОСОБА_15 привозив. Електрику в будинку він робив декілька років. За весь час ОСОБА_16 жодного разу не з`являлась на будівництві.

Також зазначене відповідачем підтвердив і свідок з боку відповідача, ОСОБА_13 , який повідомив, що він сантехник і що на об`єкті будівництва з`явився приблизно в 2011 році. Його ОСОБА_15 попросив продовжити роботи на будівництві. Весь час він спілкувався лише з ОСОБА_15 . ОСОБА_16 не з`являлась на будівництві, з ОСОБА_16 не спілкувався. На будівництві окрім ОСОБА_15 періодично бачив його мати, з батьком не спілкувався, оскільки весь час спілкувався лише з ОСОБА_15 . Сімейним станом ОСОБА_15 він не цікавився, але ОСОБА_15 сприймав як холостого чоловіка.

Свідок ОСОБА_14 , який повідомив, що є другом ОСОБА_15 з 2006 року, що з ОСОБА_16 він познайомився, коли вона уже була вагітна. Спільного бюджету у сторін не було. Знає про те, що ОСОБА_16 не працювала. В ремонті будинку участь не приймала, цим займалася сім`я ОСОБА_15 . Також повідомив, що будинок купувався за кошти ОСОБА_15 і що коли будинок купувався, між сторонами відносин не було, так як у ОСОБА_15 на той момент була інша дівчина. ОСОБА_15 не планував одружуватись, вважав себе молодим, а тому одруження чи серйозні відносини не розглядав. Коли ОСОБА_15 ходив у рейси, ОСОБА_16 жила зі своїми батьками, коли він повернувся з рейсу то вони наймали квартиру. В купівлі будинку йому на сто відсотків відомо, що ОСОБА_16 участь не приймала, бо на той момент вони взагалі не зустрічались, її тоді не було. Станом на момент купівлі ОСОБА_15 будинку спільного господарства та бюджету у них з ОСОБА_16 не було. ОСОБА_15 дітям допомагає матеріально, принаймні останніх два роки точно. ОСОБА_15 з 2006 року ділився з ним інформацією про дівчат з якими у нього були стосунки, також розказував, що з ОСОБА_16 вони були знайомі і раніше, проте в ті роки він її не знав. В той період ОСОБА_15 про неї не розповідав, дізнався про неї лише, коли їх познайомили. ОСОБА_15 з ним поділився, що йому запропонували купити будинок. Щодо цілі придбання будинку пояснив, що ОСОБА_15 йому розповідав, що це було гарна пропозиція, вигідна, по ціні досить приваблива інвестиція і варіант на майбутнє, якби була б необхідність ОСОБА_15 його б продав, а якщо ні, то залишив би його собі, тобто якихось чітких планів у нього на той момент не було. На період купівлі будинку ОСОБА_15 зустрічався з різними дівчатами, точно пам`ятає ОСОБА_17 , з якою у ОСОБА_15 з були душевні та інтимні відносини. Це було приблизно весна-літо 2010 року, та взагалі, дівчат у ОСОБА_15 було багато. Він був з ОСОБА_17 знайомий особисто, зустрічались в кафе, були вдома. Бував у ОСОБА_15 вдома, вони товаришували сім`ями. На разі ОСОБА_15 дітей не бачить, він хоче їх бачити та допомагати їм більше, але йому ОСОБА_16 не надає такої можливості, і це його дуже засмучує.

При цьому, покази свідків зі сторони позивачки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , на думку суду, викликають сумніви, оскільки частково є розбіжними із показами свідків зі сторони відповідача та самим позивачем та суперечать доказам наявним в матеріалах справи.

Так, зокрема, свідок з боку позивачки, ОСОБА_10 повідомила, що вона є близькою подругою та кумою позивачки. Повідомила, що сторони познайомилися давно, ще з студентських років, приблизно в 2008 році у них були стосунки, потім вони розійшлися і в 2010 році відновили стосунку знову, спочатку проживали разом у цивільному шлюбі, а потім офіційно одружилися, у них народилися діти. Жили разом, любили один одного, виховували дітей, будували будинок для своєї родини в м. Іллічівськ. Спочатку сторони проживали в цивільному шлюбі з 2010 року, жили в орендованому житлі, а коли народилась ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . вони були у них у гостях, в квартирі, яку вони орендували. В цей час вони будували будинок, в який переїхали десь в 2014 році після народження другої дитини. Також, свідок ОСОБА_10 повідомила, що сторони почали будувати будинок приблизно після народження ОСОБА_24 , в 2011 році. Також їй здається, що в цьому році купили і земельну ділянку, але точно їй не відомо. Чітко назвати якусь дату вона не може. Коли родилась ОСОБА_24 , вона чула розмови сторін, що потрібно будувати житло для своєї родини, щоб це було їх сімейне гніздечко. Чи це була ділянка чи це була коробка вона точно не знає. Будинок будувався безпосередньо для їх родини. Вона б охарактеризувала їх поведінку як сімейну. Вони виглядали як подружжя. ОСОБА_16 по більшій частині займалась ремонтом, закупівлею будівельних матеріалів, контролювала ремонтні роботи. Відношення відповідача до дітей було добре, любляче, був щасливим батьком. Після дня народження ОСОБА_16 , влітку 2010 року у сторін зав`язались близькі стосунки, вони разом їздили на відпочинок. Потім ОСОБА_26 пішов у рейс ОСОБА_16 деякий час жила у його батьків. Коли знайшли квартиру в Чорноморську , яку орендували, вони в ній жили, вели спільний побут. З відповідачем вона познайомилася у 2011 році на хрестинах у ОСОБА_24 . Вони були знайомі ще з студентських років, і перебували у близьких стосунках, вони зустрічалися, потім розійшлися. Через деякий час вони зустрілись і відновили свої близькі стосунки, і стали жити разом. В 2010 році мабуть у нього були стосунки і з іншою жінкою, були стосунки до ОСОБА_16 . В 2010 році перший час ОСОБА_16 проживала у своїх батьків. Почали проживати разом, коли ОСОБА_16 була вагітна. На час коли ОСОБА_15 був у рейсах вона точно не пам`ятає де проживала ОСОБА_16 , мабуть у своїх батьків. Сторони почали зустрічатися на день народження ОСОБА_16 (у липні), то були бурхливі стосунки, які дуже швидко розвивались. Мабуть вони почали вести спільне господарство, коли почали жити разом на орендованій квартирі. Коли народилася ОСОБА_24 бюджет був спільний. Вона не знає коли точно вони почали вести спільний бюджет та господарство. Бачила що жили разом в 2011 році, після народження ОСОБА_24 і почали вести спільне господарство. Відповідач хотів одружитися на позивачці після переїзду в новий будинок. ОСОБА_16 в той період працювала мамою, до цього працювала тренером. Питаннями щодо зарплатні позивача та її власних зберігань ніколи не цікавилась. ОСОБА_15 мабуть заробляв добре, погано заробляючи людина не побудує будинок, як голова родини забезпечував родину. Інформація щодо купівлі об`єктів нерухомості їй не відома. За чиї кошти купувався будинок і земельна ділянка їй теж невідомо. Ремонт робили довго, але за чиї кошти здійснювався ремонт їй не відомо. Про те, що позивач їздила до нотаріуса щодо підписання документів купівлі-продажу нерухомості, що давала якість кошти на купівлю, чи що були у позивача якісь документи на придбання чи ремонт нерухомості їй не відомо. Переїхали жити у будинок приблизно у кінці 2014 року. На скільки вона знає ОСОБА_15 дітям зовсім не допомагає, аліменти не сплачує. Точно не пам`ятає чи була придбана сторонами лише земельна ділянка і вони будували будинок чи придбала земельну ділянку з коробкою будинку. Стосовно спільного бюджету їй не відомо достеменно, але вона так вважає, якщо проживають разом є дитина, то спільний бюджет має бути. Вона знає зі слів позивача, що коли ОСОБА_15 ходив у рейс, то він виділяв ОСОБА_16 якусь суму коштів на місяць, спочатку це була 1 тис. доларів, потім 800 доларів. Крім будинку і земельної ділянки, сторони ще купляли разом машину, Теслу. Спочатку був Інфініті, а потім його змінили на Теслу. Коли точно одружились не пам`ятає, мабуть після народження другої дитини. Періодично сторони сварились, але щоб роз`їжджались їй не відомо. ОСОБА_16 більш близька подруга з її чоловіком.

Свідок зі сторони позивача, ОСОБА_11 повідомив, що з позивачем дружить досить давно, приблизно з 2006 року, є чоловіком свідка ОСОБА_28 та кумом позивача. З відповідачем спілкувалися сім`ями, мабуть з 2010 року, зараз з ним стосунки не підтримує. Йому відомо, що ОСОБА_16 та ОСОБА_26 були одружені, жили у сімейних відносинах, у них є спільні діти, вони доволі довго спілкувалися на сімейних заходах. Зараз сторони не разом, але у них були добрі відносини, коли вони спілкувалися, вони жили разом, він не одноразово був у них у гостях дома у Іллічівську , в новому будинку. У той час все було добре. На скільки він пам`ятає сторони десь в 2010 році у травні почали стосунки. Наскільки йому розповідала ОСОБА_16 вони з ОСОБА_30 були знайомі ще з інституту і серйозні відносини у них почались у травні 2010 року, коли був її день народження . Після цього у них народилась донька ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На хрестинах ОСОБА_24 він познайомився з ОСОБА_15 . В нього склалось враження, що вони люблять один одного та щасливі разом. Сторони планували бути разом, спільно виховувати дітей, планували спільне житло. Вони були у них в гостях в Іллічівську , це був досить великий будинок, у дітей були свої кімнати, ми декілька разів залишались у них на ніч. Були сімейні заходи з їх батьками. Він пам`ятає, що будинок планувався для сім`ї та ремонт робили спільно. Планували де будуть дитячі кімнати та які будуть меблі, де буде кухня, бар, планували сумісно. Коли ОСОБА_26 був у рейсі ремонтом займалася ОСОБА_16 і всі ремонтні роботи вони обговорювали разом. Все що він пам`ятає мабуть говорить про те, що вони планували у цьому будинку жити разом. Він пам`ятає, що вони разом говорили про придбання, там був якийсь каркас будинку, а потім вони щось добудовували, вони про це говорили. Те що він пам`ятає вони постійно спілкувались як дружина та чоловік, і спілкувалися як подружня пара і усім було відомо, що вони разом і подружжя. Щодо офіційних стосунків були розмови, але між собою вони спілкувались як подружжя. ОСОБА_15 завжди визнавав дітей та любив їх. З ОСОБА_15 він познайомився на хрестинах, коли народилась перша донька. До хрестин він спілкувався лише з ОСОБА_16 , вони працювали разом, у них дуже гарні відносини. ОСОБА_16 йому розповідала, що в неї з`явився молодий чоловік, вони планують разом майбутнє. У них було декілька автомобілів, один Тесла та ще декілька. Вони разом на них їздили. ОСОБА_15 плавав. На час рейсів ОСОБА_15 , ОСОБА_16 була дома з дітьми. Спілкувались зі сторонами вони приблизно раз в місяць, в два місяці та на Пасху, Різдво. Йому дуже подобалося приїжджати до них у гості, це була щаслива сім`я, вони разом виховували дітей, шуткували, випивали, гарно проводили час. Все було гарно, дружно, посімейному. Він не пам`ятає в якому році була придбана нерухомість. Він точно не пам`ятає чи чув він розмови про придбання нерухомості від ОСОБА_16 чи сторони спілкувались про це удвох. Але чи це були розмови про ремонт чи про придбання він не пам`ятає. Але розмови про спільне життя були. Чув від ОСОБА_15 , що він планує одружитися. ОСОБА_15 відносився до ОСОБА_16 як до дружини, вони називали один одного дружиною та чоловіком. В 2011 році ОСОБА_15 не повідомляв чому не одружився після народження першої дитини, ці питання не підіймалися. ОСОБА_16 звільнилася з роботи в 2009 чи в 2010 році. Який заробіток ОСОБА_16 був він не пам`ятає, у неї були збереження та квартира, але станом на 2010 рік вона її не продавала. На що планує витратити кошти ОСОБА_16 з ним не ділилася. Щодо придбання нерухомості та чи давала ОСОБА_16 на це кошти, йому не відомо. В 2010 році ОСОБА_16 уже не працювала. ОСОБА_15 почав утримувати ОСОБА_16 з спочатку спільних відносин. Хто і кому передавав кошти він не пам`ятає, він навіть не міг задати таке питання, бо воно не коректне. Станом на 2010 рік чи був у них спільний бюджет, чи вели спільне господарство, де проживали він не знає. ОСОБА_15 заробляв непогано. Він багато чув щодо ремонту, усім ремонтом займалась ОСОБА_16 , коли ОСОБА_15 був у рейсі. Він був у них дома після закінчення ремонту, це було після народження ОСОБА_24 . Йому невідомо чи допомагає ОСОБА_15 дітям. Йому невідомо чому вони розвелись. Йому не відомо чи приймали участь в ремонтних роботах батьки ОСОБА_15 . Батьки ОСОБА_16 допомагали їй в вихованні дітей.

Сама ж позивачка повідомила суду, що вона проживає в Київській області, у батьків. Квартиру в Києві вони обміняли на квартиру в Одесі, потім вона продала квартиру в Одесі і придбали віллу в Туреччині. З відповідачем вона майже не спілкується. ОСОБА_15 надає їй кошти на дітей кожного місяця, він присилає аліменти в сумі 6000 грн. З батьками вона проживає в Київській області коли почалась війна, після розлучення проживала в квартирі батьків в Одесі. Проживати з ОСОБА_15 вони почали з січня 2011 року, коли ОСОБА_15 повернувся із рейсу. До цього моменту у них був відпочинок з батьками, потім вони їздили до її родичів, а потім ОСОБА_15 пішов в рейс. Почали жити разом чи з січня чи з лютого 2011 року. ОСОБА_15 займався фінансовим питанням стосовно придбання будинку та земельної ділянки. Вона не може сказати точно, коли придбавалася нерухомість. Стан будинку це була коробка.

Отже, судом було з`ясовано і підтверджено показаннями свідків та позивача, що сторони періодично мали між собою близькі (інтимні) стосунки, а почали проживати разом лише в 2011 році.

17.03.2011 р. у сторін народилась донька ОСОБА_33 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_12 видного повторно 20.02.2014 р., в якому батьком дитини вказаний ОСОБА_2 , а матір?ю ОСОБА_34 , а 22.02.2015 р. у сторін народилась донька ОСОБА_35 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_13 від 27.02.2015 р., в якому батьком дитини вказаний ОСОБА_2 , а матір?ю ОСОБА_34 (т. 1 а.с. 74,75).

Сторони зареєстрували шлюб 04.05.2017 р., що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_14 від 04.05.2017 р., який був розірваний рішенням Київського райсуду м. Одеси від 23.09.2020 р., що набрало законної сили 26.10.2020 р. після чого позивачка повернула собі дівоче прізвище « ОСОБА_4 » (т. 1 а.с. 76, т. 2 а.с. 236).

Вище вказані показання свідків з боку відповідача - повністю збігаються з твердженнями представниці відповідача та з документальними доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме договором купівлі-продажу житлового будинку від 09.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. за реєстровим № 2305, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. за реєстровим №2312, Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.06.2020 р. про реєстрацію права власності відповідача на спірний будинок та земельну ділянку від 26.07.2010 р., технічним паспортом на будинок від 26.07.2010 року, домовою книжкою від 12.08.2010 року, договором про централізовану охорону будинку №1588 від 19.09.2011 року, робочим проектом на газопостачання 2010 р., послужною книжкою моряка №01863/2005/24, виданої 23.09.2005 року, посвідченням моряка серії НОМЕР_15 , виданого 26.07.2010 року та посвідченням моряка серії НОМЕР_16 , виданого 28.04.2014 року, платіжними дорученнями, квитанціями, накладними, фотографіями (т. 1 а.с. 33-46,58-63,81-88).

Відповідно до яких вбачається, що відповідач діяв від свого імені і в своїх інтересах.

Так, зокрема, відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу житлового будинку від 09.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. за реєстровим № 2305 - кошти одержані продавцем особисто від покупця, на момент укладання цього договору покупець у зареєстрованому шлюбі не перебуває (т. 1 а.с. 35-40).

Аналогічні положення містить п. 6 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. за реєстровим № 2312 (т. 1 а.с. 41-46).

Вказані договори купівлі-продажу є чинними та не визнані недійсними у встановленому законом порядку.

З наявних в матеріалах справи доказів, таких як, накладні, квитанції, тощо, вбачається, що вони були видані на ім`я відповідача чи його батьків, у зв`язку з чим можливо прийти до висновку, що будівельні матеріали, меблі, послуги, тощо, необхідні для оздоблення будинку, речі були теж придбані особисто відповідачем та за його власні кошти. Зазначене підтверджується і показами свідків (т. 2 а.с. 61-68).

Те, що в періоди коли відповідач перебував у рейсах, контроль за ходом ремонту та безпосередню посильну допомогу здійснювали його батьки - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підтверджується наявними в матеріалах справи накладними, на яких зазначене ім`я батька як отримувача матеріалів та фотографіями та показами свідків (т. 2 а.с. 56-60).

При цьому, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що вона приймала будь-яку участь у купівлі об`єктів нерухомості, будівельних матеріалів, меблів та здійсненні ремонтних робіт, а світлини із зображенням будинку, позивачки та дітей, судом до уваги не приймається як неналежний доказ, на яких відсутня адреса будинку та з яких неможливо ідентифікувати саме спірний будинок з огляду на Постанову ВС від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19) (т. 1 а.с. 93-246).

З копії наявного в матеріалах справи технічного паспорту на будинок від 26.07.2010 року вбачається, що він оформлений лише на відповідача (т. 1 а.с. 81-88).

З наявної в матеріалах справи копії домової книжки від 12.08.2010 року та паспорту відповідача, вбачається, що 12.08.2010 року відповідач зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , також вбачається що відповідач зазначений як єдиний мешканець (т. 1 а.с. 67-72, т. 2 а.с. 76-79).

Крім того, під час допиту у якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обидва повідомили суду, що познайомились з відповідачем лише на хрестинах старшої дочки (2011 рік) і що сторони почали проживати разом теж у 2011 році.

Це ж саме під час судового засідання 06.02.2024 року повідомила суду і позивач, вона повідала, що вони з відповідачем почали проживати разом із січня-лютого 2011 року, після повернення відповідача з рейсу. Також позивач повідомила, що саме відповідач займався фінансовими питаннями щодо купівлі об`єктів нерухомості.

Свідки з боку позивача не змогли повідомити суду коли купувались об`єкти нерухомості, за чиї кошти, чи був у сторін спільний бюджет, чи вели сторони спільне господарство та побут, та що сторони проживали разом станом на 2010 рік. А деякі їх свідчення суперечили свідченням самої позивачки, інших свідків та доказам наявним в матеріалах справи.

Так, зокрема, свідок ОСОБА_10 повідомила суду, що позивач по більшій частині займалась ремонтом, закупівлею будівельним матеріалів, контролювала ремонтні роботи (при цьому свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 повідомили, що ніколи не бачили її на об`єкті будівництва і що не знали про її існування, що весь час спілкувались лише з відповідачем та його батьками), що на період коли відповідач знаходився у рейсі позивач проживала у його батьків (при цьому мати позивача заперечувала даний факт, також дане не відповідає і поясненням самого позивача), що сторони проживали у громадському шлюбі з 2010 року (при цьому сама позивач повідомила суду, що почала проживати з відповідачем з січня чи лютого 2011 року), що будинок почали будувати в 2011 році (що теж спростовується показами свідків та доказами у справі), що відповідач дітям зовсім не допомагає, аліменти не сплачує (що теж спростовується показами свідків та доказами у справі), тощо.

Що стосується свідка ОСОБА_11 то його покази теж є суперечливими та такими, що викликають сумніви, з огляду на наступне. Так, свідок ОСОБА_11 повідомив, що з відповідачем спілкувались сім`ями з 2010 року, а потім зазначив, що познайомився з відповідачем на хрестинах старшої дочки, а це 2011 рік. Також він повідомив, що він пам`ятає, що будинок планувався для сім`ї, що сторони говорили про його придбання (при цьому будинок було придбано 09.06.2010 року, а свідок познайомився з відповідачем лише в 2011 році, тому суду не зрозуміло, як свідок міг пам`ятати такі розмови). Також він повідомив, що усім ремонтом займалась позивач (при цьому свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 повідомили, що ніколи не бачили її на об`єкті будівництва і що не знали про її існування, що весь час спілкувались лише з відповідачем та його батьками).

Отже, враховуючи вищезазначене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що наявні в матеріалах справи докази є підтвердженням того, що сторони не проживали на той час разом, не мали сімейних стосунків, та, відповідно, не вели і спільний побут.

Покази свідків та сторін по справі у своїй сукупності дають суду підстави дійти висновку про достатність матеріального стану відповідача особисто оплатити придбані об`єкти нерухомості.

Таким чином, суд вважає, що відповідач довів, що саме він, за особисті кошти, придбав об`єкти нерухомості та за допомогою своїх батьків, займався його ремонтом і облаштуванням.

В той же час, позивач не довела належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 76-83 ЦПК України щодо наявності у сторін прав і обов`язків, притаманних подружжю, наявність спільного бюджету та ведення спільного господарства та побуту на момент купівлі відповідачем нерухомого майна.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтвердили твердження позивача про те, що вона приймала участь в купівлі чи в ремонті об`єктів нерухомості.

Твердження позивача про те, що вона займалася залученням фахівців та здійснювала контроль за проведенням ремонтних робіт не знаходять свого підтвердження та спростовуються доказами у справі та показами свідків.

Наявні в матеріалах справи фотографії будинку та будівельних матеріалів на різних стадіях ремонту, не є належними та допустимими доказами, оскільки з них не можливо встановити участь позивача купівлі та ремонтних роботах на спірних об`єктах нерухомості, крім цього, представниця відповідача стверджує, що дані фотографії були взяті позивачем у відповідача з його особистого комп`ютера, при цьому позивачем не доведено зворотного. Також, судом не приймається як належний доказ фотокартки з боку відпвідача (т. 1 а.с. 93-245, т. 2 а.с. 80-96).

Будь-які докази, які б вказували на те, що позивач надавала відповідачу грошові кошти або що приймала участь у покупці, ремонті чи облаштуванні об`єктів нерухомості - в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази того, що сторони проживали на той час разом, мали сімейні стосунки та вели спільний побут.

Також позивачкою та її представниками не надано суду і будь-яких належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, як і спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період з відповідачем, а без встановлення факту спільного проживання та визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірних об`єктів нерухомості не можуть бути і підстави для визнання права власності на 3/4 спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт перебування з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах у період з червня 2010 року по травень 2017 року, а тому у суду відсутні правові підстави відносити об`єкти нерухомості до спільного майна подружжя.

Як вже було зазначено вище з огляду на практику і правові позиції ВС, висловлені зокрема у постановах від 12.12.2019 р. у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18), від 12.12.2019 р. у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 15.08.2019 р. у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18), від 27.02.2019 р. у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), тощо, спільні фотографії, спільна присутність на святах та пересилання коштів - не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а сам по собі факт перебування позивачки з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач - не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період з червня 2010 р. по травень 2017 р. однією сім`єю, а придбане відповідачем майно у виді вищевказаного будинку та земельної ділянки є спільною сумісною власністю, оскільки позивачка не надала суду доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Таким чином, факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

На думку суду, показання свідків зі сторони позивачки носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, спільного побуту, які притаманні подружжю, а тому судом до уваги не приймаються, так як жоден зі свідків з боку позивачки - не довели суду, що між позивачкою та відповідачем були усталені відносини як дружини та чоловіка, був спільний побут або будь-які грошові кошти або заощадження, завдяки яким вони змогли придбати спірну нерухомість, одночасно підтвердивши, що всі вони обізнані про існування роботи за кордоном у відповідача, який ходив у рейси постійно перебуваючи за кордоном та мав великий дохід, який дозволяв йому придбати спірну нерухомість за власні зароблені ним кошти на посаді капітана.

Не підтвердили також вказані свідки спільного побуту, спільних витрат на придбання будь-якого майна або ведення спільного сімейного бюджету.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї - є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Сам по собі, факт близьких (інтимних) відносин між позивачкою та відповідачем, поїздки на відпочинок, спільна присутність на святкуванні свят, наявність спільних дітей - не можуть бути безперечними та належними доказами факту спільного проживання однією сім?єю та факту усталених відносин, притаманних подружжю з підстав, викладених вище з урахуванням судової практики ВС, зазначеної вище, а тому суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно були певні періодичні інтимні відносини (стосунки), проти чого не заперечувала представниця відповідача, однак, які не були сімейними і такими, що притаманні подружжю, а також, спірні майнові права на об`єкти нерухомості придбані виключно за власний рахунок відповідача за накопичені гроші від походів у рейси на посаді капітана, у зв?язку з чим, суд вважає позов, в частині встановлення факту спільного проживання сторін в період з червня 2010 р. по травень 2017 р., а також в частині визнання спірних об?єктів нерухомості (будинок та земля) - необґрунтованим, безпідставним та направленим на штучне позбавлення спірних об`єктів нерухомості (будинку та земельної ділянки) відповідача, за особистий рахунок якого і було придбане спірне майно.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про відмові у позові у цій частині.

Що стосується поділу транспортних засобів та відступу від рівності часток подружжя, то суд зазначає наступне.

Представницею відповідача визнається і не заперечується факт набуття права власності на спірні автомобілі за спільні кошти сторін в період їхнього перебування у шлюбі, а тому погоджується з тим, що спірні транспортні засоби відносяться до їхнього спільного сумісного майна, на чому наполягає позивачка та її представник, а тому, на думку суду, додаткового доказування факту віднесення 4-х спірних автомобілів до спільного сумісного майна подружжя, що визнається обома сторонами, не потребується (т. 1 а.с. 89-92).

При цьому, позивачка просить суд, відступити від рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на 3/4 частини автомобіля марки TESLA моделі MODEL X, реєстраційний номер НОМЕР_2 та на 3/4 частини автомобіля марки TOYOTA, моделі CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_9 , залишивши їй у власності 2 автомобіля марки TOYOTA, моделі CAMRY, реєстраційні номери НОМЕР_11 та НОМЕР_10 відповідно.

Відповідно до приписів ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже закон фактично презюмує рівність таких часток.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду, зокрема позицій викладених у постанові від 27 грудня 2019 р. по справі №297/2837/17 (провадження № 61-7846св19), у постанові від 02 березня 2020 р. по справі №448/1722/16-ц (провадження №61-22380св19), у постанові від 24 вересня 2020 р. по справі №570/685/19 (провадження № 61-4508св20), у постанові від 14 червня 2022 р. по справі №947/21450/19 (провадження № 61-20675св21), проживання дитини з одним із подружжя, з огляду на положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. У постанові від 17 лютого 2021 р. по справі №359/898/18 (провадження № 61-3703св19) Верховним Судом теж не було встановлено підстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя у зв`язку з тим, що з позивачем проживали двоє неповнолітніх дітей.

Тягар доказування наявності обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, лежить на тому, хто заявляє про таке відступлення.

З наявних в матеріалах справи доказів, зокрема банківських платіжних доручень, суд вбачає, що відповідач утримує двох малолітніх дітей та регулярно переводить грошові кошти на рахунок позивачки на забезпечення дітей, фактично сплачуючи аліменти на утримання обох дітей, тобто належно виконує свої батьківські обов`язки.

Крім того, на позивачку зареєстровані 2 автомобіля: автомобіль марки TOYOTA модель CAMRY, номер шасі НОМЕР_5 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_11 та автомобіль марки TOYOTA модель CAMRY, номер шасі НОМЕР_7 , 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 і які як встановлено та не заперечується позивачем вона вже продала (відчужила) третім особам.

У зв`язку з цим, суд не вбачає жодних підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.

При цьому, позивачем не доведено наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,133,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273,274,277,315 ЦПК України, ст.ст. 3,57,59-63,65,68-71,74 СК України, ст.ст. 316-319,321,328,368,369,372 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Правовими позиціями, висловленими ВСУ в Постановах від 16.12.2015 р. у справі № 6-264цс15, від 23.09.2015 р. у справі № 6-1026цс15, № 6-2696цс15 від 12.10.2016 р. у справі № 6-846цс16, від 08.06.2016 р. у справі № 6-2253цс15 та від 07.12.2016 р. у справі № 6-1568цс16, Постановами Верховного Суду від 17.04.2019 р. у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18), від 16.01.2019 р. у справі № 343/1821/16-ц (провадження № 61-10270ск18), від 12.12.2019 р. у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18), від 03.07.2019 р. у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), від 27.12.2019 р. у справі № 297/2837/17 (провадження № 61-7846св19), від 02.03.2020 р. у справі № 448/1722/16-ц (провадження № 61-22380св19), від 27.12.2019 р. по справі №297/2837/17 (провадження № 61-7846св19), від 02.03.2020 р. по справі №448/1722/16-ц (провадження №61-22380св19), від 12.12.2019 р. у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 15.08.2019 р. у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18), від 27.02.2019 р. у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11.12.2019 р. у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24.01.2020 р. у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 24.09.2020 р. по справі №570/685/19 (провадження № 61-4508св20), від 06.04.2020 р. у справі № 738/1452/17 (провадження № 61-13412св19), від 21.01.2021 р. у справі № 234/10465/17 (провадження № 61-8281св19), від 23.09.2021 р. у справі № 182/670/15-ц (провадження № 61-9809св20), від 27.02.2019 р. у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 14.06.2022 р. по справі №947/21450/19 (провадження № 61-20675св21), ЄКПЛ, Рішеннями ЄСПЛ, суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбі, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна, припинення та визнання права власності на майно - задовольнити частково ;

2. Здійснити поділ спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином :

-залишити у власності ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_17 ) автомобілі : марки TESLA модель MODEL X, номер шасі НОМЕР_1 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та марки TOYOTA модель CAMRY, номер шасі НОМЕР_3 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_9 , зареєстровані на ім?я ОСОБА_2 ;

-залишити у власності ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_18 ) автомобілі : марки TOYOTA модель CAMRY, номер шасі НОМЕР_5 , 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_11 та марки TOYOTA модель CAMRY, номер шасі НОМЕР_7 , 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 , зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 ;

3. В задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 06.11.2024 р.

Суддя Гандзій Д.М.