Номер провадження: 22-ц/813/6763/24
Справа № 509/432/24
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д.,Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні ум. Одеса справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 липня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначила, що 10 березня 2011 року сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №04. До реєстрації шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок взаємо непорозумінь, що тривають протягом останніх двох років, не підтримують подружніх стосунків, припинили вести спільний побут та сумісне господарство, хоч і проживають в одному будинку, але відносини у них як у співмешканців, а не як у подружжя. З огляду на викладене позивач просила суд шлюб розірвати (а.с. 1-11).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 липня 2024 року позовні вимоги вирішено задовольнити; шлюб, зареєстрований 10.03.2011 року Виконавчим комітетом Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, актовий запис № 04, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 розірвати (а.с. 30-31).

09 серпня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направив до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 липня 2024 року, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає його незаконним, необґрунтованим та постановленим із порушенням норм процесуального права. На думку апелянта, суд першої інстанції, розглянувши справу за його відсутності та за відсутності будь-яких письмових заяв по суті справи від відповідача, порушив принципи рівності та змагальності сторін, що є складовою права на справедливий судовий розгляд. Крім того, апелянт зазначає, що у сторін є син і апелянт вважає, що в разі розірвання шлюбу повинно бути вирішене питання з ким із батьків залишиться дитина, однак позивач в позові цього не зазначила, а апелянт був позбавлений можливості висловити свою точку зору по справі, оскільки жодного судового засідання не відбулося (а.с. 38-49).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 15.08.2024 року було відкрито апеляційне провадження (а.с. 53-54) та справу призначено до розгляду (а.с. 55).

Сторони своїм правом передбаченим положення ст. 360 ЦПК України не скористалися, відзив на адресу суду не находив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони, повідомлені щодо дати, часу та місця проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, причин такої неявки суду не повідомлено. Будь-яких клопотань щодо відкладення/розгляду справи за відсутності на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України).

Дослідивши наявні матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення щодо задоволення позовних вимог, суд виходив із того, що оскільки спільне проживання сторонами фактично припинено, що підтверджується матеріалами справи, подальше спільне проживання чоловіка і жінки і збереження шлюбу суперечить істотним інтересам позивачки та відповідача, тобто наявність підстав для розірвання шлюбу, передбачених ст.112 ч.2 СК України.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , сторони знаходяться в шлюбі, зареєстрованому 10.03.2011 року виконавчим комітетом Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, актовий запис № 04 (а.с. 4).

До реєстрації шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьківство відповідач визнав, про що свідчить запис в свідоцтві про народження сина (а.с. 9).

Звертаючись до суду із відповідним позовом, позивач посилалась на наявність взаємних непорозумінь між подружжям, що тривають останні декілька років, у зв`язку із чим подружніх стосунків сторони не підтримують та спільний побут не ведуть, хоч і проживають в одному будинку.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Зазначене положення кореспондується зі ст. 16 Загальної декларації прав людини, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно положень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду.

Разом з тим, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей (п. 10).

Матеріалами справи в свою чергу встановлено, що за клопотанням відповідача ОСОБА_1 сторонам було надано час для примирення ухвалою від 04.03.2024 року (а.с. 20) строком у два місяці, а саме до 04.05.2024 року. У зв`язку із закінченням визначеного судом строку для примирення, ухвалою від 13.05.2024 року було відновлено поводження по справі (а.с. 28).

Разом з тим, укладання шлюбу здійснюється на вільних та добровільних засадах, ніхто не може бути примушений до збереження подружніх відносин, якщо втрачена їх основа. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене в своїй сукупності, оскільки наданий судом першої інстанції час на примирення відповідного результату не дав, зважаючи на наведені позивачем підстави для розірвання шлюбу, а саме щодо наявність непорозумінь та відсутності у позивача бажання підтримувати сімейні відносини, відсутності будь-яких подружніх відносин та спільного побуту протягом останнім декількох років, в тому числі й відсутність з боку позивача будь-яких доказів на спростування наведених позивачем підстав для розірвання шлюбу, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити щодо вірних висновків суду першої інстанції відносно наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Стосовно посилань апелянта на розгляд справи за його відсутності та за відсутності будь-яких його письмових заяв по суті справи, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 в свою чергу був обізнаний щодо перебування в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області справи за позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зважаючи в свою чергу на наявність відповідного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення із відміткою про отримання копії ухвали про відкриття провадження та особистим підписом відповідача про отримання (а.с. 17), а також звернення останнього до суду із заявою щодо надання часу на примирення(а.с. 18). При цьому, в подальшому, задовольняючи дану заяву про примирення, судом було направлено відповідну копію ухвали про надання строку, в тому числі із зазначенням дати наступного засідання по справі, а саме 13.05.2024 року о 08 год. 30 хв. відповідачу засобами поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24). Саме на вказану адресу, судом першої інстанції відправлялася в тому числі й ухвала про відкриття провадження по справі, яка була отримана відповідачем, а також дана адреса була зазначена особисто останнім в направленій на адресу суду заяві від 04.03.2024 року як адреса для листування (а.с. 18). Тобто, судом першої інстанції в свою чергу були вчинені всі відповідні дії, спрямовані на повідомлені сторони по справі щодо дати, часу та місця судового розгляду. Натомість, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається відправлення відповідачу на вищевказану адресу засобами поштового зв`язку копії ухвали від 04.03.2024 року із зазначенням дати судового засідання, конверт із відміткою адресат відсутній за вказаною адресою повернувся на адресу Овідіопольського районного суду Одеської області (а.с. 23).

За положенням ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, згідно правових висновків ВС викладених в постанові від 18 березня 2021 року по справі № 911/3142/19, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 по справі? № 10/249-10/19 та від 15 червня 2020 по справі № 24/260-23/52-б).

За наведених обставин справи, зважаючи при цьому на відповідні положення ст. 128 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта в цій частині. При цьому, слід зазначити, що апелянт, будучи обізнаний щодо наявність в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області відповідного позову, в тому числі й щодо руху справи, не був позбавлений можливості направити на адресу суду письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог із зазначенням своєї процесуальної позиції та підтвердження належними доказами наявності обставин, які в свою чергу спростовували б наведені у позовній заяві доводи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене в сукупності, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростували правильні по суті висновки сулу першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення та оскаржуване рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 липня 2024 року без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішень

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік