Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі Боті О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Суязова Галина Василівна, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

встановив:

05.07.2024 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , який уточнила ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить розірвати шлюб, укладений між подружжям, повернути позивачці дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 » та визнати квартиру АДРЕСА_1 (сімнадцять) спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та у порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що подружнє життя між подружжям фактично припинено, шлюб існує формально, збереження сім`ї неможливе. За час спільного проживання сторін було придбано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Придбання даного нерухомого майна здійснювалось за спільні кошти подружжя, які накопичувались протягом спільного життя.

В судове засідання сторони не з`явилися, від сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

16.08.2024 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він просив залишити без розгляду позовну заяву, оскільки позовна вимога про визначення за позивачкою права власності на «в ? частині» є неналежним способом захисту.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

30 серпня 2003 року виконкомом Коритнянської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблено відповідний актовий запис №11. Зазначене підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 .

Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася і подальше збереження шлюбу може суперечити інтересам позивачки, а відтак суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно зі ст. 113 СК особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу (або під час реєстрації шлюбу або у порядку передбаченому ст. 53 СК), має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

З огляду на заявлену позивачкою вимогу щодо повернення дошлюбного прізвища, суд вважає за можливе повернути останній дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».

З договору купівлі-продажу квартири від 18.06.2021, зареєстрованим приватним нотаріусом Петах Н.М. видно, що відповідач купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 18.06.2021 приватним нотаріусом Петах Н.М., підтверджується належність відповідачу право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

За приписами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частинами 2,3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Доказів протилежного суду не надано.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що за час перебування у шлюбі з позивачкою відповідачем придбано квартиру, яка з огляду на положення ст. 368 ЦК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частинах між сторонами.

З огляду на встановлені судом обставини, зважаючи на неможливість позивачці в іншій спосіб оформити право власності на спірне приміщення, суд вважає необхідним задовольнити позов.

При цьому доводи вказані відповідачем у відзиві щодо залишення без розгляду позовної заяви не приймаються судом до уваги, оскільки наявні в позовній заяві недоліки були усунуті стороною позивача шляхом викладення прохальної частини позову в новій редакції.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 89, 200, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Розірвати шлюб між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 30.08.2003 виконкомом Коритнянської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що зроблено актовий запис №11, відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 .

Після розірвання шлюбу відновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».

Визнати квартиру АДРЕСА_1 (сімнадцять) спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_3 ) право спільної часткової власності на квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_3 ) право спільної часткової власності на квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_3 ) судовий збір у сумі 2690 (дві тисяч шістсот дев`яносто) гривень 50 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов