Справа № 342/1333/23
Провадження № 22-ц/4808/295/24
Головуючий у 1 інстанції Андріюк І. Г.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Бойчука І.В., Василишин Л.В.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення (заочне) Городенківського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Андріюк І.Г. 14 грудня 2023 року в м. Городенка Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року Акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі АТ «Акцент-Банк») подано позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач 20.07.2016 року звернувся до АТ «Акцент-Банк» для отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку, підписавши відповідну анкету-заяву з наданням згоди на те, що така заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір надання банківських послуг. Відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору надав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення, зменшення або анулювання) за рішенням та ініціативою Банку.

Банк на боргові зобов`язання за кредитом і овердрафтом нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами банку, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Умовами та правилами надання банківських послуг.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 08.09.2023 року має заборгованість в розмірі 16 146,31 грн, яка складається з наступного: 6353,17 грн - заборгованість за кредитом, 8 111,40 грн - заборгованість за відсотками; 1 681,74 грн штрафи.

Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 16 146,31 грн станом на 08.09.2023 року та судові витрати у розмірі 2684,00 грн (а.с. 1-3).

Рішенням (заочним) Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Акцент-Банк" заборгованість за кредитним договором б/н від 20.07.2016 року у розмірі 6 353,17 грн та 1056,00 грн судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено (а.с.47-53).

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, представником Акціонерного товариства «Акцент-Банк» подано апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Апелянт вказує, що відповідач в анкеті-заяві про приєднання до умов і правил надання банківських послуг підтвердив факт ознайомлення з ними та зобов`язався в подальшому регулярно ознайомлюватись із змінами до них, викладеними на сайті Банку. Своїм підписом під ретельно прочитаним кредитним договором позичальник підтвердив факт виконання банком всіх переддоговірних формальностей, щодо яких є застереження у чинному на той час законодавстві, в тому числі і постанові НБУ №168 від 10.05.2007р. і саме це є доказом обізнаності позичальника з усіма умовами кредитування на момент підписання кредитного договору.

Судом проігноровано факт погодження між сторонами договору умов кредитування та безпідставно відмовлено у стягненні відсотків з посиланням на непогодження таких умов з відповідачем та врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

Навіть якщо враховувати непідписання позичальником Тарифів та Умов і Правил, позичальник отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами, що означає його згоду з умовами і правилами банку, оскільки даний договір є договором оферти, тому повинен сплачувати процентну ставку.

Навіть в такому випадку, на думку апелянта, суд повинен був стягнути відсотки у розмірі облікової ставки Національного банку України.

З вказаних підстав просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги АТ «Акцент-Банк» в повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідача (а.с.60-61).

В частині задоволення позову позивачем рішення суду не оскаржено, тому в неоскарженій частині не переглядається апеляційним судом.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення кореспонденції на електронну адресу.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності сторін.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а тому дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за несвоєчасну сплату кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, у анкеті-заяві відсутня домовленість сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами за порушення строків виконання договірних зобов`язань, а надані банком витяг з тарифів та витяг з Умов і Правил, не містять підпису відповідача та не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, а договором розмір відсотків не встановлений.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до вказаних правовідносин правила частини першої ст.634 ЦК України, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», що розміщені на банківському сайті, які не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання договірних зобов`язань.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами.

Судом встановлено, що відповідно до анкети-заяви відповідача від 20.07.2016 року, яка підписана сторонами, відповідач ОСОБА_1 підтвердив своїм підписом, що погодився з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений і погодився з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг отримав шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.a-bank.com.ua і відповідач зобов`язується виконувати їх, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Банку. Також підтверджує, що ознайомлений і погоджується з Умовами та Правилами надання послуги накопичення «скарбничка» і погодився оформити дану послугу (а.с.7).

Згідно розрахунку банку, станом на 09 вересня 2023 року заборгованість позичальника за вказаним договором складала 16 146,31 грн, з яких: 6 353,17 грн - за тілом кредиту, 8 111,40 грн за відсотками; 1 681,74 грн - штраф (а.с. 4-6).

До позовної заяви також долучено виписку по картці ОСОБА_1 за період з 20.07.2016 року по 21.09.2021 року, із якої встановлено, що позичальник використовував кредитні, а не власні, кошти, ініціювавши самостійно встановлення кредитного ліміту на рівні 8000 грн 20.07.2016 року об 11:20:19 годині, а 21.07.2016 року о 23:59 год здійснив розрахунок на АЗС за палива у м.Львові. У подальшому здійснював поповнення карти (а.с.8-12, 14).

На обґрунтування позову банк подав також витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк» (а.с.15-21), а також Тарифи користування кредитною карткою «Універсальна», «Універсальна GOLD» (а.с.21-зворот - 22), які не підписані відповідачем.

Згідно довідки за картами, наданої Банком, ОСОБА_1 в АТ «Акцент-Банк» відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано наступні картки: № НОМЕР_2 , строком дії до січня місяця 2020 року (а.с.13).

Відповідно до довідки Банку за лімітами, за даним кредитним договором за період з 20.07.2016 року по 08.09.2023 року встановлювалися ліміти в такому розмірі: 20.07.2016 року 8000,00 грн за ініціативою відповідача, як клієнта банку; 27.07.2018 року 6360,00 грн (зменшення) за ініціативою банку; 03.06.2020 року 6400,00 грн (збільшення) за ініціативою банку (а.с.14).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача www.a-bank.com.ua можуть змінюватися самим АТ «Акцент-Банк», тобто кредитор може додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в Акцент-Банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в Акцент-Банку, наданий банком витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в Акцент-Банку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані АТ «Акцент-Банк» Умови та Правила надання банківських послуг в Акцент-Банку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в документі про умови кредитування, який безпосередньо підписаний позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин справи, відповідають наведеним положенням закону та правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), тому не можуть бути прийняті до уваги.

При цьому законом визначений обов`язок суду враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (стаття 263 ЦПК України), який суд виконав, тому посилання апелянта на незаконність рішення в цьому аспекті не заслуговують на увагу.

Посилання апелянта на те, що умови кредитування викладені в Тарифах, що свідчить про погодження всіх істотних умов договору, колегія суддів вважає необґрунтованими. В анкеті-заяві відсутні відомості, яку саме картку отримав відповідач, кредитний ліміт, тоді Тарифи містять умови щодо кредитування двох кредитних продуктів. Зазначене позбавляє суд можливості встановити дійсні обставини справи, перевірити розрахунок заборгованості та дійти обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості цій частині.

За даними Тарифів, базова процентна ставка на залишок заборгованості в місяць (після закінчення пільгового періоду) становить: 3,9% - «Універсальна», 3,7% - «Універсальна GOLD»; ефективна процентна ставка: 58,23% - «Універсальна», 56,44% - «Універсальна GOLD» (а.с.21-зворот 22). Однак, матеріали справи не містять інформації, яку саме картку отримав відповідач.

Таким чином, зазначені Тарифи містять узагальнену інформацію про можливі умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту.

Відтак у суду були відсутні підстави стягувати з ОСОБА_1 штрафи, передбачені Умовами та Правилами.

Посилання апелянта на те, що доказом приєднання позичальника до умов договору є факт використання ним кредитних коштів та часткове погашення заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки банком не доведено укладення кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми.

Разом з тим, як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першої статті 1054 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що має право на отримання від відповідача відсотків, нарахованих відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, з огляду на те, що судовим рішенням стягнуто лише тіло кредиту та відмовлено у стягненні відсотків за користування кредитними коштами. Вважав, що відсотки на підставі ст. 1048 ЦК України підлягають стягненню в сумі 8111,40 грн за період з 20.07.2016 року по 08.09.2023 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що у банку відсутні підстави для їх стягнення, оскільки не передбачені умовами договору.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині обґрунтованими, а суд першої інстанції до такого висновку дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та без врахування висновку Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №921/387/18.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Аналіз наведеної норми закону приводить до висновку, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов.

Тобто, законодавець визначив, якщо умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, то в такому разі підлягає застосуванню ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір відсотків на рівні облікової ставки НБУ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, тобто якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів, висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Оскільки рішенням суду відмовлено у задоволенні відсотків у зв`язку із непогодженням сторонами істотних умов кредитного договору щодо розміру процентів, Банк мав право звернутися до суду з позовом про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України, з огляду на те, що такі вимоги не є ідентичними.

Вирішуючи спір, щодо стягнення відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 21.07.2016 року та до 31.01.2020 року (закінчення строку дії картки відповідача), колегія суддів виходить з наступного.

Суд погоджується, що банк має право на з боржника відсотків за обліковою ставкою НБУ, згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Водночас слід врахувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 навела висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 наведено висновки про те, що відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 16 березня 2021 року у справі №921/387/18.

В апеляційній скарзі апелянт просить стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами у розмірі облікової ставки НБУ, тобто на підставі ст. 1048 ЦК України.

У наданому банку розрахунку розмір заборгованості зі сплати відсотків здійснений відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які не були підписані відповідачем. Розрахунок заборгованості зі сплати відсотків, враховуючи облікову ставку НБУ, позивачем не надано.

Судом встановлено, що у анкеті-заяві, на підставі якої ОСОБА_1 отримав грошові кошти, не зазначено ні розмір процентів за користування коштами, ні те, яку платіжну картку з якими умовами кредитування бажає отримати відповідач. Тобто, між сторонами не узгоджений розмір процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами 44,4 %.

За таких обставин, у зв`язку із відсутністю між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківським кредитом не може бути безпроцентним, суд згідно вимог ст.536, ст.1048 ЦК України стягує на користь банку проценти за користування позичальником ОСОБА_1 кредитними коштами в розмірі 4159,93 грн із 26.08.2016 року (початок утворення заборгованості) по 31.01.2020 року (закінчення строку дії картки відповідача), виходячи із розміру боргу 6353,17 грн та з урахуванням облікових ставок НБУ, які діяли в цей період.

У задоволенні позову за інший період слід відмовити, оскільки банк не заявив позов про стягнення коштів на підставі частини 2 статті 625 ЦК України після закінчення договору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.

Рішення (заочне) Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2023 року в частині стягнення відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по процентах та в частині судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_3 , адреса проживання АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк», , адреса місцезнаходження вул..Батумська,11, м. Дніпро, заборгованість за процентами в розмірі 4159,93 грн (чотири тисячі сто п`ятдесять дев`ять гривень дев`яносто три копійки) та судовий збір в розмірі 2036,84 грн (дві тисячі тридцять шість гривень вісімдесят чотири копійки).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року.