Справа № 459/1038/22 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/1271/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Червоноградського нотаріального округу Вишневської Наталії Степанівни, державного нотаріуса Червоноградської державної нотаріальної контори Заєць Миколи Володимировича про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, свідоцтва про право на спадщину, договорів купівлі -продажу квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Червоноградського нотаріального округу Вишневської Наталії Степанівни, державного нотаріуса Червоноградської державної нотаріальної контори Заєць Миколи Володимировича, про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, свідоцтва про право на спадщину, договорів купівлі -продажу квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 01 квітня 1999 року в м. Червонограді, Львівської області приватним нотаріусом Заєць М.В. складено договір дарування квартири АДРЕСА_1 серія АВА № 913864. Дану квартиру йому подарували ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а він прийняв документ «Договір дарування квартири».

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дядько ОСОБА_7 . На початку грудня 2020 р. та кінець березня 2021р. він перебував в м. Київ. В цей час ОСОБА_8 залишалась вдома одна. Скориставшись її безпомічністю, ОСОБА_5 , шляхом зловживання довірою, погрозами, та іншими незаконними методами від її імені, скориставшись незаконно виготовленою довіреністю, 09 грудня 2020 року продала належну йому квартиру в АДРЕСА_2 . По суті справи, ОСОБА_5 використовуючи сумнівне доручення його тітки, повторно виготовила документи про право власності на його квартиру на ОСОБА_8 , а саме на 1/2 частки квартири повторно виготовила дублікат № НОМЕР_1 , від 15 грудня 2020 року в Червоноградському управлінні комунального господарства Західно Української вугільної холдингової компанії, замість втраченого свідоцтва від 27 червня 1997 року, а іншу частину 1/2 частки на його квартиру ОСОБА_5 виготовила 18 грудня 2020 року згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 237723900, котре було зроблено на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 23 грудня 2020 року державним нотаріусом Заєць М.В. Тобто, державний нотаріус ОСОБА_9 23 грудня 2020 року видав спадщину на його квартиру, котра йому подарована. Більше того, договір дарування оформляв сам нотаріус ОСОБА_9 і цей договір зареєстрований в нього у реєстрі.

ОСОБА_8 зверталася в Червоноградський відділ поліції із письмовою заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_5 , яка незаконно продала квартиру її племінника, та незаконно заволоділа правовстановлюючими документами на вже належну їй квартиру.

Вважав, що ОСОБА_8 не могла написати добровільно довіреність на ОСОБА_5 . Таким чином внаслідок шахрайських дій ОСОБА_5 24 грудня 2020 року продала належну йому квартиру своєму брату ОСОБА_6 , котрий 30 грудня 2020 року вже перепродав цю квартиру ОСОБА_3 .

Просив визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , виданого 15 грудня 2020 року Приватизаційним органом Червоноградського управління комунального господарства Західно-Української вугільної холдингової компанії, недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 23 грудня 2020 року Державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Заєць М.В. за № 1-593 на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , недійсним договір купівлі - продажу квартири, за адресою АДРЕСА_2 , від 24 грудня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського нотаріального округу Вишневською Н.С. - серія НМК 271936, недійсним договір купівлі - продажу квартири, за адресою АДРЕСА_2 , від 30 грудня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського нотаріального округу Вишневською Н.С. - серія НМК 271959.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликається на те, що суд першої інстанції не встановив та не перевірив наявність оригіналів документів на квартиру у ОСОБА_1 , зокрема Договору дарування від 01 квітня 1999 року та свідоцтва про право власності на квартиру. Більше того, в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на квартиру, яку б долучав позивач не має та суд такого не досліджував

Стверджує, що оригінал Договору дарування не досліджувався судом, а копія свідоцтва про право власності на квартиру стороною Позивача взагалі не подавалась.

Також зазначає, що ОСОБА_1 отримав оригінал Договору дарування в 1999 році спростовується самим Договором дарування та талоном прийняття заяви ОСОБА_8 від 02 квітня 2021 року з приводу того, що вона жодних претензій до ОСОБА_3 не мала.

Вказує, що враховуючи вимоги ст. 128 ЦК УРСР та п. II абз 5 Договору дарування квартири, на ОСОБА_1 чи ОСОБА_8 , ОСОБА_7 був покладений обов`язок реєстрації квартири в Червоноградському МЕТІ, а тому право власності згідно умов Договору виникало у нього з часу реєстрації квартири в ЧМБТІ.

Вважає, що висновок суду про те, що реєстрація спірної квартири не є обов`язковою та не передбачена чином законодавством спростовується умовами самого Договору та вимогами ст. 128 ЦК УРСР.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 березня 2024 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що суд першої інстанції не встановив чи спірне майно вибуло за волі чи поза волею ОСОБА_1 та чи ОСОБА_10 мав право відчужувати це майно та чи ОСОБА_5 мала законне право відчужувати це майно.

Вказує, що про існування документації з додатками зі сторони відповідача позивач та його представник не знали, так як документи від 19 жовтня 2023 року та 20 листопада 2023 року були подані представником відповідача поза межами слухань справи та після завершення підготовчого засідання.

Проситьрішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів своєї апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів своєї апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 01 квітня 1999 року було укладено Договір дарування, за умовами якого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подарували, а ОСОБА_1 прийняв у дар квартиру за АДРЕСА_1 , що належала дарителям на праві спільної часткової власності. Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Заєць М. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1086.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 27 червня 1997 року, який був наданий суду державним нотаріальним архівом, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_11 та членам його сім`ї: ОСОБА_8 .

15 грудня 2020 року виданий дублікат свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , з якого вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_11 та членам його сім`ї: ОСОБА_8 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 09 січня 2008 року, ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як видно із свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 2020 року, яку посвідчував державний нотаріус ОСОБА_9 спадкоємцем зазначеного у даному свідоцтві майна ОСОБА_7 , 1953 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщиною на яку видано дане свідоцтво є 1/2 частини квартири, за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 грудня 2020 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 .

Згідно довіреності, яка була посвідчена 09 грудня 2020 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н.С. за реєстровим №1211, ОСОБА_12 уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси в установах та продати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 24 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_8 , від імені якої по довіреності посвідченої 09 грудня 2020 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н.С. за реєстровим №1211, діяла гр. ОСОБА_5 та з другої сторони гр. ОСОБА_10 , продала, а ОСОБА_10 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_6 , та другої сторони гр. ОСОБА_3 , продав, а ОСОБА_3 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 грудня 2020 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Згідно заяви, яка була посвідчена 13 квітня 2021 року приватним нотаріусом Семак Т.М. за реєстровим №250, ОСОБА_12 скасовує довіреність на представництво інтересів в установах та продаж квартир, посвідченої ОСОБА_13 , приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу на ім`я громадянки ОСОБА_5 .

Як видно із заяви про вчинення кримінального правопорушення від 12 травня 2012, позивач звертався у Червоноградський РВП ГУНП у Львівській області з приводу притягнення винних до відповідальності через незаконне заволодіння його квартирою.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 10 липня 2021 року, ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з копії будинкової книги та довідки про склад сім`ї №3634 від 26 лютого 2021 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції встановлено, що при укладенні договору дарування квартири від 01 квітня 1999 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подарували, а ОСОБА_1 прийняв в дар квартиру за АДРЕСА_1 , що належала дарителям на праві спільної часткової власності.

Оспорюваний договір дарування укладений 01 квітня 1999 року, отже, правовідносини між сторонами регулюються нормами чинного на час укладення договору ЦК УРСР 1963 року (в редакції станом на момент укладення оспорюваного договору дарування).

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків (стаття 41 ЦК УРСР 1963 року).

Угода визнається недійсною при невідповідності її закону, іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції (стаття 48 ЦК УРСР 1963 року).

У статті 153 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу (стаття 244 ЦК УРСР 1963 року).

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР 1963 року).З огляду на те, що законодавство чинне на момент укладення договору дарування не передбачало обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу чи дарування квартири, а отже і реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа, крім жилих будинків (стаття 227 ЦК УРСР), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 став одноосібним власником спірного житла.

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР).

Отже, за правилами статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод та реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку.

З огляду на те, що законодавство чинне на момент укладення договору дарування не передбачало обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу чи дарування квартири, а отже і реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа, крім жилих будинків (стаття 227 ЦК УРСР), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що одержавши оригінал договору дарування та свідоцтво на право власності на квартиру позивач тим самим прийняв її в дар та з цього моменту набув право власності на неї.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки вважаючи, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов.

З такими висновками колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Судом першої інстанції правильно взято до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду у від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц щодо критеріїв розмежування негаторного та віндикаційного способів захисту прав.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає в внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника»;

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 94), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункти 42-43, 47, 49).

З врахуванням вищенаведеного, з`ясувавши обставини, з яких саме правовідносин виник спір, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, оскільки ефективним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах є пред`явлення віндикаційного позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.