ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4893/24 Справа № 216/6151/18 Суддя у 1-й інстанції - БУТЕНКО М.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Агєєва О.В., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони справи

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Ярошевська Світлана Василівна на рішення Центрально-Міського районного судум.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2023 року, ухваленего суддею Бутенко М.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 28 листопада 2023 року,

УСТАНОВИВ

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики та договору завдатку недійсними, стягнення збитків.

В обґрунтування позову зазначив, що 16.10.2015 приблизно о 13.00 годин ОСОБА_2 , перебуваючи в приміщенні кафе «Корона» за адресою: м.Кривий Ріг Петра Дорошенко (Блюхера 5А), маючи намір заволодіти його грошовими коштами шляхом обману, впевнив його у своєму намірі продати належну тому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Для погашення комунальних платежів та підготовки документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу квартири, він взяв в борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США, що становило 43 380 грн за курсом НБУ 21,69 грн за 1 долар США, і зобов`язався їх повернути до 01.11.2015, хоча насправді ні повертати грошові кошти, ні продавати йому квартиру той дійсного наміру не мав, оскільки не вчинив жодних дій направлених на продаж вказаної квартири. При цьому ОСОБА_2 приховав від нього, що в квартирі зареєстровані та проживають його неповнолітні діти.

Крім того, ОСОБА_2 приховав від нього, що з 20.12.2007 квартира перебуває в іпотеці згідно договору іпотеки №0-И, №4097, 20.12.2007 іпотекодержателем за яким є АКІБ «УкрСиббанк», договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коротковою С.В., про що позивачу стало відомо лише 31.10.2018 від адвоката Амельчишина О.В. під час складання позовної заяви та збору документів для позову.

Для підтвердження дійсності своїх намірів, а також у відповідності до ст.1047 ЦК України ОСОБА_2 власноручно написав розписку про отримання від нього вказаної суми грошових коштів та передав йому свідоцтво № НОМЕР_1 по право власності на вказану квартиру на його ім`я. Вказана обставина підтверджується розпискою відповідача від 16.10.2015 року.

Таким чином, між ним та відповідачем був укладеній договір позики якій на його думку, на час його укладення не суперечив вимогам ст.202-205, 207-208, 626-628 ЦК України.

Окрім того, 20.10.2015 о 13.00 годин ОСОБА_2 , перебуваючи в приміщенні кафе «Корона» за адресою: АДРЕСА_2 ), маючи намір заволодіти його грошовими коштами шляхом обману, знову запевнив його у своєму намірі продати належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому він не показав йому квитанції про оплату комунальних платежів, але запевнив, що заборгованість за комунальними платежами він начебто погасив, проте забув квитанції вдома і обов`язково покаже їх при укладанні договору купівлі-продажу квартири.

Також ОСОБА_2 пояснив, що для укладення договору купівлі-продажу квартири йому необхідно придбати житло для його неповнолітніх дітей, для чого він взяв у нього в якості оплати вартості вказаної квартири грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, що становило 216 200 грн за курсом НБУ 21,62 грн за 1 долар США, що становило 355 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і зобов`язався продати йому квартиру до 01.11.2015 або повернути йому грошові кошти в подвійному розмірі.

Для підтвердження дійсності своїх намірів, а також у відповідності до ст.1047 ЦК України ОСОБА_2 власноручно написав розписку про отримання від нього вказаної суми грошових коштів та зазначив, що це саме завдаток, що він має юридичну освіту і така форма договору є дійсною. Проте вказана сума грошових коштів є авансом, оскільки попередній нотаріально посвідчений договір купівлі- продажу вони не укладали.

Таким чином під впливом обману зі сторони відповідача були укладені два цивільно-правові договори: договір позики від 16.10.2015 та договір авансового платежу від 20.10.2015.

Проте, якби позивач знав, що квартира перебуває в іпотеці і ОСОБА_2 не має дійсних намірів продати йому квартиру, то ніколи б не надав останньому грошові кошти і не укладав би з ним договори, у зв`язку із чим вважає ці договори позики та авансу недійсними.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2023 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики та договору завдатку недійсними, стягнення збитків задоволена.

Визнано недійсним договір позики від 16.10.2015 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 2000 доларів США та застосовано наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ОСОБА_2 збитків в подвійному розмірі отриманих за договором грошових коштів в сумі 4 000 доларів США, та збитків в сумі 1990,19 доларів США недоотриманих відсотків, що становить 215 940,35 грн.

Визнано недійсним договір попередньої оплати товару (авансу) - квартири АДРЕСА_1 від 20.10.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 10 000 доларів США, та застосовано наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ОСОБА_2 збитків в подвійному розмірі отриманих за договором грошових коштів в сумі 20 000 доларів США, та збитків в сумі 600 доларів США недоотриманих відсотків, що становить 742 609,40 грн.

Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 211,71 грн.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог.

При цьому, представник відповідача зазначає, що встановлені судом обставини справи не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_2 не отримував у борг від ОСОБА_1 жодних грошових коштів, не брав коштів в якості оплати вартості квартири і тим більше не діяв шляхом обману.

Вказує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 товаришували до 2015 року і ОСОБА_1 на постійній основі отримував у ОСОБА_2 грошові кошти. У жовтні 2015 року, коли позивач та відповідач знаходились в кафе, ОСОБА_1 попросив ОСОБА_2 написати йому декілька розписок щодо грошових коштів, тому, що ОСОБА_1 програв багато грошових коштів в ігрових закладах та йому необхідно якось виправдовуватись перед родичами. Зазначає, що у той день вони пили пиво і ОСОБА_2 не може сказати, він писав ці розписки, чи вони були за нього написані. Вказує, що у цій справі не ОСОБА_2 діяв шляхом обману, а саме ОСОБА_1 діяв шляхом обману щодо ОСОБА_2 та скористався доброзичливістю ОСОБА_2 та його взаємодопомогою у своїх корисних намірах. Суд першої інстанції зазначені обставини не врахував. Більш того, ОСОБА_1 неодноразово користувався послугами матері відповідача ОСОБА_4 , як адвоката, що підтверджено довіреністю від 17 липня 2017 року, що є в матеріалах справи. Події на які посилається позивач відбулися у 2015 році та набито повинні були бути виконані до 01 листопада 2015 року, а звернувся ОСОБА_1 до матері позивача ОСОБА_4 у липні 2017 року. Зазначає, що якби дійсно ОСОБА_2 здійснив дії на які посилається позивач, то він не звертався б за правовою допомогою до ОСОБА_4 .

Представник відповідача вважає, що ОСОБА_1 при поданні позову до суду до ОСОБА_2 зловживав своїми процесуальними правами, а саме ввів суд в оману.

Адвокат Ярошевська С.В. вказує на те, що розписки були написані під впливом психологічного тиску та без присутності жодних свідків, судом не встановлено справжність почерку ОСОБА_2 на розписках, не проведено почеркознавчу експертизу. Вважає, що суд виніс рішення суто зі слів позивача, без будь-яких доказів, спираючись лише на надані позивачем розписки та його легенду про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 .

Представник відповідача вказує на те, що суд стягнув з ОСОБА_2 збитки у подвійному розмірі, отриманих нібито за договором позики грошових коштів в сумі 4 000 та 20 000 доларів США.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

12.08.2024 від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про проведення апеляційного розгляду справи за його відсутності. Свої вимоги і рішення суду першої інстанції підтримує, просить залишити його без змін.

19.08.2024 від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи, призначеного на 12:20 годин 21 серпня 2024 року у зв`язку з відпусткою адвоката, розгляд апеляційної скарги було відкладено на 02 жовтня 2024 року на 12:10 годин.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до розписки датованої 16.10.2023 ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 суму у розмірі 2000 доларів США строком до 01.11.2015 а.с.7 зворот.

Відповідно до розписки датованої 20.10.2023 ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 суму у розмірі 10 000 доларів США завдаток за квартиру АДРЕСА_1 , яку зобов`язується продати до 01.11.2015. У разі відмови від продажу квартири зобов`язується повернути завдаток у подвійному розмірі а.с.7.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 керувався нормами ч.1 ст.299, ст.230, ч.ч.1-3 ст.22, ст..536 ЦК України й виходив з того, що відповідач ввів позивача в оману у намірі продажу належної йому квартири, у зв`язку з чим позивач 16.10.2015 надав йому в борг 2000 доларів США та 20.10.2015 як завдаток надав позивачу 10 000 доларів США, тому за договором позики відшкодуванню у подвійному розмірі підлягає упущена вигода у вигляді: процентів в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми договору позики, а за договором попередньої оплати також в подвійному розмірі від 3% річних нарахованих на суму простроченого зобов`язання, тобто 4000 доларів США та збитки у сумі 1990,19 доларів США, а також 20 000 доларів США, та збитків в сумі 600 доларів США.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до правових висновків про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладених в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Так, розписка від 16.10.2015 про отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_1 в борг 2 000 доларів США є борговою розпискою, яка підтверджує укладення між сторонами договору позики та передачу позивачем відповідачу вказаної суми грошових коштів, що не спростовано відповідачем.

Розписку від 20.10.2015 про те, що ОСОБА_2 бере у ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 10 000 доларів США завдаток за квартиру АДРЕСА_3 , яку зобов`язується продати до кінця місяця, а саме, до 01.11.2015 року, а у випадку відмови від продажу квартири, зобов`язується повернути завдаток у подійному розмірі.

За змістом положень ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, сторони маючи намір, ОСОБА_2 продати належну йому квартиру, а ОСОБА_1 придбати її мали укласти попередній договір договір купівлі-продажу квартири, який повинен був бути нотаріально посвідченим, що зроблено не було, тому розписку від 20.10.2015 року про отримання ОСОБА_2 завдатку за продаж належної йому квартири у розмірі 10 000 доларів США не можна розцінювати як укладений між покупцем та продавцем попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна. Проте, ця розписка, як і розписка від 16.10.2015 підтверджує обставини передачі ОСОБА_1 та отримання Вязанкіним грошових коштів у розмірі, вказаному у розписці.

Згідно зі статтею 570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Проте внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу (надання послуги). Ознакою завдатку є те, що він одночасно слугує доказом укладення договору, способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Завдаток можна передати тільки за договором, який вже укладений. Якщо договір не укладений, то передана сума грошей все одно залишається авансом.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує лише функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Відмінність завдатку та авансу полягає у наслідках, які настають у разі порушення умов договору однією із сторін. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора, а якщо з вини кредитора - він зобов`язаний повернути боржникові завдаток в подвійному розмірі.

В свою чергу, аванс це форма попередньої оплати, яка при виконанні зобов`язання зараховується до основного платежу, а у разі не виконання зобов`язання - підлягає поверненню.

Отже, з урахуванням наведених вище норм закону та встановлених обставин справи, отримані відповідачем ОСОБА_2 за розпискою від 20.10.2015 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів є авансом, оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума є авансом, який підлягав поверненню поверненню ОСОБА_1 , а не завдатком.

Отже, сума, яка названа у розпизці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених ст.570 ЦК, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти.

Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

За приписами ч.1 ст. 299 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у разі навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує про їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається неправдива інформація, або замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Отже, обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі обставини й наслідки правочину, які насправді настати не можуть.

Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

Колегія суддів вивчивши матеріали справи та наявні у справі докази дійшла висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено того факту, що коли він передавав відповідачу грошові кошти, а саме: 16.10.2015 та 20.10.2015 в загальному розмірі 12 000 доларів США, він діяв під впливом обману. Зокрема у розписці від 20.10.2015 зазначено про те, що ОСОБА_2 залишив ОСОБА_1 після отримання так званного завдатку документ - свідоцтво № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , проте такий документ, яким зокрема може бути свідоцтво про право власності на квартиру матеріали справи не містять.

На підставі встановлених апеляційним переглядом обставин справи, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання недісними договору позики від 16.10.2015 року і договору попередньої оплати товару (авансу) та застосування наслідків недійсності правочину зі стягненням з відповідача на користь позивача в подвійномуу розмірі збитків та недоотриманих відсотків.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, у розписці від 16.10.2015 зазначено про повернення боргу (2000 доларів США) в повному обсязі в строк до 01 листопада 2015 року, умов про повернення процентів розписка не містить.

У розписці від 20.10.2015 про отримання завдатку, який насправді є авансом у сумі 10 000 доларів США вказано про обов`язок позичальника у разі відмови від продажу квартири повернути завдаток в подвійному розмірі, інших умов не зазначено, однак за нормами ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора, а якщо з вини кредитора - він зобов`язаний повернути боржникові завдаток в подвійному розмірі, тобто боржник ОСОБА_2 повинен повернути кредитору ОСОБА_1 переданий йому аванс у розмірі 10 000 доларів США, а не в подвійному розмірі.

Вимоги про стягнення сум в порядку ст.625 ЦК України позивачем не заявлялися, тому колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають отримані останнім від ОСОБА_1 за розписками від 16 та 20 жовтня 2015 року грошові кошти в загальному розмірі 12 000 доларів США, в іншій частині позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Згідно відомостей НБУ станом на 02 жовтня 2024 року (день постановлення рішення), офіційний курс долара США до гривні складає 41,2476 грн.

12 000 доларів США по курсу 41,2476 грн. станом на 02 жовтня 2024 року складає 494 971,2 грн., що становить 63,25% від заявлених позивачем позовних вимог - 782 571,75 грн.

За частиною 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 7 825,71 грн., а відповідачем при подачі апеляційної скарги - 12 317,56 грн. судового збору.

Таким чином відповідач повинен сплатити позивачу 4 930,20 грн. (63% від задоволених позовних вимог) від сплаченого останнім судового збору за подачу апеляційної скарги.

Позивач повинен сплатити відповідачу - 4 557,50 грн. (37% незадоволених його позовних вимог) судового збору за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, на відповідача після перегляду рішення суду в апеляційному порядку покладено більшу частину судового збору 4930,20 грн., а на позивача меншу 4 557,50 грн., різниця в розмірі 372,70 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючисьст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Ярошевська Світлана Василівна задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного судум.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 борг за борговою розпискою від 16.10.2015 року у розмірі 2 000 доларів США та аванс за розпискою від 20.10.2015 в розмірі 10 000 доларів США, що разом складає 12 000 доларів США та становить 494 971,2 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 різницю витрат за зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій у розмірі 372,70 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: