КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/711/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 листопада 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Пінкевич Н.С. в м. Київ у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року позивач ТОВ ФК «Еліт Фінанс» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 52524,58 грн., судовий збір та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 6500 грн.

Позов мотивував тим, що 22 липня 2020 року АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання кредиту 491030247, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» надав позичальнику кредит у сумі 37295,01 грн. на 60 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 39,90 % річних. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». АТ «Альфа-Банк» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок ОСОБА_1 безготівковим шляхом кошти в розмірі 37295,01 грн., однак позичальник не виконала умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно детального розрахунку заборгованості станом на 20 вересня 2021 року загальний розмір заборгованості становив 52524,58 грн., яка склалась з тіла кредиту 37295,01 грн. та по відсоткам за користування кредитом 17229,57 грн.

20 вересня 2021 року АТ «Альфа-Банк» та ТОВ ФК «Еліт Фінанс» уклали договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором 491030247.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором в розмірі 52524,58 грн., судовий збір 2684 грн. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, покласти на позивача судові витрати за подання апеляційної скарги 4026 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладала обставини справи щодо укладення кредитного договору, за умовами якого датою повернення кредиту є 23 липня 2025 року, що не заперечується обома сторонами.

Згодом, а саме 20 вересня 2021 року ТОВ ФК «Еліт Фінанс» та АТ «Альфа-Банк» було укладено договір факторингу, за умовами якого право вимоги за кредитним договором було відступлено позивачу. Пунктом 1.1 договору факторингу визначено, що боржник - це фізична особа, що уклала з банком основний договір, не виконала свої зобов`язання за зазначеним договором, тобто між позивачем та банком було погоджено, що позивач має право вимоги до тих позичальників банку, які не виконали свої зобов`язання за кредитними договорами. На обґрунтування заявлених вимог позивач також посилався на графік платежів та розрахунок заборгованості, який було враховано судом першої інстанції. Графік платежів був підписаний та узгоджений ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», в якому чітко розписаний та узгоджений щомісячний платіж та остання дата сплати платежу 23 липня 2025 року, що не було враховано судом першої інстанції.

Однак позивач в односторонньому порядку, без погодження з відповідачем, в розрахунку заборгованості змінює умови кредитування, та зазначає, що станом на 20 вересня 2021 року за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 37295,01 грн., що не відповідає дійсності та суперечить умовам договору. Отже, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 тіло кредиту в розмірі 37295,01 грн., строк сплати якого станом на січень 2024 року на момент подачі позову ще не настав.

Оскільки позивач передчасно звернувся до суду з даним позовом, адже строк кредиту становить 60 місяців, і строк повернення кредиту спливає 23 липня 2025 року, що прямо передбачено п. 2 оферти на укладення кредиту, то у суду були відсутні підстави для задоволення позову.

Вказувала, що висновки суду першої інстанції про те, що в зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором в ОСОБА_1 станом на 20 вересня 2021 року наявна заборгованість у загальному розмірі 52524,58 грн., яка відповідає сумі заборгованості, станом на час набуття позивачем права вимоги за цим договором на підставі договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року, зроблені всупереч письмовим доказам, які наявні в матеріалах справи, а також всупереч умовам договору факторингу від 20 вересня 2021 року.

Зазначала, що судом проігноровано умови договору факторингу, якими визначено, що позивач має право вимоги за кредитним договором лише у разі невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, а враховуючи, що строк повернення кредиту ще не настав, то відповідно ОСОБА_1 не є такою, що прострочила повернення тіла кредиту.

Зауважувала, що суд в мотивувальній частині рішення посилається на договір факторингу від 20 грудня 2021 року, проте договір факторингу між ТОВ ФК «Еліт Фінанс» та АТ «Альфа-Банк» у даній справі було укладено 20 вересня 2021 року.

Наголошувала, що кредитні правовідносини, які виникли між нею та банком, мають споживчий характер, що проігноровано судом першої інстанції.

Наводила зміст ст. 526, 527, 530, 610, 638, 1049, 1050 ЦК України, ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», приписи якого дають підстави для висновку про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

З вищевикладеного вбачається, що позивач просить стягнути з неї тіло кредиту в розмірі 37295,01 грн., строк сплати якого станом на січень 2024 року ще не настав, і всупереч ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» позивач до подачі даної позовної заяви до суду не направив ОСОБА_1 повідомлення або/чи вимогу щодо повернення (стягнення) споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав. Позовна заява не містить обґрунтування, з яких підстав позивачем не було застосовано ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», і судом вказані норми було проігноровано.

Звертала увагу, що позивач мав би заявляти вимоги з урахуванням положень ст. 1050 ЦК України, а не вимагати стягнути тіло кредиту, строк повернення якого ще не настав.

У відзиві на позовну заяву вона повідомляла, що не ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо повернення кредиту та поверне його у встановлені строки.

Просила врахувати, що саме строк повернення кредиту був принциповою умовою для ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору, адже відповідач брала його в зв`язку з тяжкими сімейними обставинами, маючи трьох дітей, батько яких з 2020 року не сплачує аліменти. Відповідач втратила роботу, має тяжке захворювання, яке кваліфікується як предраковий стан, дана хвороба потребує тривалого і дорогого лікування.

Від позивача ТОВ ФК «Еліт Фінанс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Звертав увагу, що відповідачем тривалий час не виконувались взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами договору про надання кредиту, і саме з цих підстав позивач звернувся до суду. На підтвердження вимог ст. 81 ЦПК України позивачем разом з позовною заявою надано докази, які підтверджують позовні вимоги, зокрема факт порушення прийнятих на себе відповідачем зобов`язань.

Щодо посилань відповідача на ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», звернув увагу, що позичальник даною нормою жодним чином не звільняється від своїх зобов`язань, і що провадження в справі відкрито судом першої інстанції ще 22 січня 2024 року. Отримавши позовну заяву, яка за своєю правовою природою є вимогою, та направляючи відзив, відповідач так і не усунула порушень своїх зобов`язань за кредитним договором, і як вбачається з апеляційної скарги, так і не збирається, а тому фактично станом на сьогоднішній день, отримавши позов, у 30-денний строк для усунення порушень умов кредитного договору відповідно до ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» вже минув. Направлення вимоги про дострокове повернення жодним чином не вплине на стан погашення відповідачем своєї простроченої заборгованості за кредитним договором.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року в справі № 521/21255/13-ц, де зроблено висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору, тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи ст. 526, 527, 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язок з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати в суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

Звертав увагу, що життєві обставини чи інші умови відсутності грошових коштів не звільняють від відповідальності та обов`язку виконувати прийняті на себе зобов`язання, про що чітко зазначено у ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 22 липня 2020 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» була підписана оферта ОСОБА_1 на укладення угоди про надання кредиту № 491030247, акцепт пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення угоди про надання кредиту, додаток № 1 до угоди про надання кредиту № 491030247 від 22 липня 2020 року, згідно умов якої ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 37295,01 грн зі сплатою процентів за користування кредитом 39,90 % річних, фіксована ставка, строком на 60 місяців (а. с. 5 - 6).

Відповідно до оферти ОСОБА_1 запропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти з нею угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для укладення цієї угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк».

Оферта містить умови споживчого кредиту: тип кредиту «кредит готівкою», сума кредиту 37295,01 грн, процентна ставка 39,90 %, тип ставки - фіксована, строк кредиту 60 місяців. Дата повернення кредиту вказана до 23 липня 2025 року (п. 2 Оферти).

Згідно п. 3 Оферти кредит надається для власних потреб у розмірі 37295,01 грн., спосіб видачі переказ на рахунок відкритий в АТ «Альфа-Банк».

Всі відносини, що не врегульовані угодою, ОСОБА_1 запропонувала врегулювати договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, є невід`ємною частиною угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку www.alfabank.ua.

Крім того, сторони своїми підписами узгодили в письмовій формі графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, що становить Додаток № 1 до укладеного між сторонами договору № 491030247 від 22 липня 2020 року, згідно якого до 15 числа кожного місяця передбачено сплату ануїтетних платежів в розмірі 1442,77 грн., з яких частину платежу складає сума кредиту, а решта - проценти за користування кредитом (а. с. 6).

В матеріалах справи також міститься виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 , в якій відображено рух коштів на рахунку, зокрема, надано кредит за кредитним договором в розмірі 37295,01 грн., щомісячні платежі не сплачувались (а. с. 13 - 20).

20 вересня 2021 року АТ «Альфа-Банк» та ТОВ ФК «Еліт Фінанс» уклали договір факторингу № 3 (а. с. 7 - 11), згідно п. 1.1 «Тлумачення термінів» якого, боржником є фізична особа, що уклала з банком основний договір, не виконала свої зобов`язання за зазначеним договором, а також будь-які представники боржника, повірені, правонаступники, інші особи, що взяли на себе обов`язок виконати (повністю або частково) зобов`язання щодо сплати заборгованості замість боржника, та до яких фактору клієнтом було відступлено право вимоги.

Згідно п. 2.1, 2.2 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне кредиторові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в додатку № 1-1 до договору. Право вимоги, що відступається згідно даного договору, включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями, пенями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно витягу з додатку № 1-1 до договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року, на користь ТОВ ФК «Еліт Фінанс» було відступлено право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 491030247 від 22 липня 2020 року, сума за основною заборгованістю на дату укладення договору - 37295,01 грн., проценти - 17229,57 грн., загальна сума заборгованості 54524,58 грн. (а. с. 12).

Позивачем також було надано розрахунок заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 за період з 22 липня 2020 року по 20 вересня 2021 року, згідно яких розмір заборгованості становить 54524,58 грн. (а. с. 21).

Відповідачем надано копії свідоцтв про народження неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2008 року народження, ОСОБА_4 , 2010 року народження (а. с. 43 - 44), копії довідок-розрахунків заборгованості ОСОБА_5 по аліментах в розмірі 73711,80 грн. на ОСОБА_4 та в розмірі 58610,85 грн. на ОСОБА_3 , яка утворилася з 08 лютого 2021 року станом на 01 вересня 2023 року (а. с. 46 - 47), копію протоколу кольпоскопічного дослідження від 21 жовтня 2021 року (а. с. 49) та виписку з медичної карти від 16 липня 2023 року, згідно якої ОСОБА_4 було проведено оперативне втручання (видалення поліпу) та остання виписана в задовільному стані (а. с. 48).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Згідно ст. 634 ЦК України, договір приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частинами 1, 2 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційної скарги не заперечується, що 22 липня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту 491030247, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» надав позичальнику кредиту у сумі 37 295,01 грн. строк кредиту 60 місяці на споживчі потреби з відсотковою ставкою з 39,90%. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі.

З виписки по особовим рахункам відповідача з 22 липня 2020 року по 20 вересня 2021 року судом першої інстанції встановлено і відповідачем в апеляційній скарзі не заперечується отримання ОСОБА_1 грошових коштів за вказаним кредитним договором.

Відповідно до ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом також встановлено, що позивач ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс» на підставі укладеного договору факторингу від 20 грудня 2021 року № 3 набуло право вимоги за кредитним договором 491030247 від 22 липня 2020 року, укладеним з ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 серед інших доводів зазначала, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення послався на договір факторингу від 20 грудня 2021 року № 3, проте ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс» та АТ «Альфа-Банк» уклали договір факторингу 20 вересня 2021 року.

Апеляційний суд враховує, що зважаючи на наявність в матеріалах справи копії договору факторингу від 20 вересня 2021 року № 3, зазначені обставини щодо дати укладення договору, встановлені судом першої інстанції, є очевидною опискою, що не може бути саме по собі підставою для скасування або зміни рішення, оскільки може бути виправлене в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України, за заявою учасників справи або з власної ініціативи суду.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс» та АТ «Альфа-Банк» в договорі факторингу погодили, що боржником вважається фізична особа, що уклала з банком основний договір та не виконала свої зобов`язання за зазначеним договором, водночас, оскільки строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 491030247 від 22 липня 2020 року, а саме 23 липня 2025 року, ще не настав, то відповідно ОСОБА_1 не є такою, що прострочила повернення тіла кредиту.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно графіку платежів, який є додатком № 1 до угоди про надання кредиту, підписаним АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , до 15 числа кожного місяця передбачено сплату ануїтетних платежів в розмірі 1442,77 грн., з яких частину платежу складає сума кредиту, а решта - проценти за користування кредитом (а. с. 6).

Відтак, станом на дату відступлення прав вимоги до позивача, а саме 20 вересня 2021 року, ОСОБА_1 згідно графіку платежів мала сплатити 13 щомісячних платежів по 1442,77 грн., що становить 18756,01 грн., однак із виписки по рахунку, що є первинним бухгалтерським документом, здійснення таких платежів не вбачається і відповідачем в апеляційній скарзі цього не спростовано.

Враховуючи вищевикладене, в розумінні ст. 525, 526, 530, 610, 612 ЦК України ОСОБА_1 вважається боржником по кредитному договору, позаяк не виконала зобов`язання зі сплати щомісячних платежів, які складаються з частини тіла кредиту та процентів за користування кредитом, у строк, встановлений договором.

Відповідачем не доведено виконання зобов`язання, а відтак її доводи щодо ненабуття ТОВ «Фінансова компанія «Еліт фінанс» прав вимоги до неї за кредитним договором № 491030247 від 22 липня 2020 року є помилковими.

Разом із тим, задовольняючи позов ТОВ ФК «Еліт Фінанс» в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до наданого до суду позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 491030247 від 22 липня 2020 року, в останньої станом на 20 вересня 2021 року наявна заборгованість у загальному розмірі 52524,58 грн., яка відповідає сумі заборгованості, станом на час набуття позивачем права вимоги за цим договором, на підставі договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що умовами оферти ОСОБА_1 та акцепту АТ «Альфа-Банк» передбачено, що даний кредитний договір є споживчим.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Таким законом є Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач або первісний кредитор направляли відповідачу засобами поштового зв`язку досудову вимогу про виконання зобов`язання.

Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом було встановлено, що із підписаних позивачем та відповідачем умов оферти і акцепту не вбачається, що сторони обумовили право кредитодавця на дострокове повернення кредитних коштів. Будь-які інші угоди між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 щодо можливості дострокового повернення кредитних коштів в зв`язку з простроченням позичальником зобов`язання з виплати щомісячних платежів в матеріалах справи відсутні.

Керуючись положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», а також враховуючи відсутність в наданих позивачем документах умови про право кредитодавця достроково вимагати повернення наданих кредитних коштів, а також враховуючи, що кінцевим терміном кредитування було визначено 23 липня 2025 року, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги банку про стягнення всієї суми заборгованості, строк погашення якої ще не настав, є неправомірними.

Разом з тим, як вбачається із графіку платежів, який є додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 491030247 від 22 липня 2020 року, та виписки з рахунку ОСОБА_1 , вона має прострочену заборгованість по щомісячним платежам з 23 серпня 2020 року по 23 серпня 2021 року в загальному розмірі 18756,01 грн., право на стягнення якої перейшло до позивача.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ ФК «Еліт Фінанс» підлягають частковому задоволенню, а саме до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у розмірі 18756,01 грн., яка виникла станом на 20 вересня 2021 року.

В решті позовних вимог апеляційний суд вважає за необхідне відмовити як заявлені передчасно, оскільки термін дії договору та термін виконання зобов`язань за вказаним договором за період, заявлений в позові, не настав.

Доходячи вказаного висновку, апеляційний суд враховує, що стаття 16 Закону України «Про споживче кредитування» є спеціальною нормою, яка врегульовує правовідносини між сторонами у вказаному спорі на відміну від загальної норми права, що визначена в ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем в апеляційній скарзі не заперечуються висновки суду першої інстанції щодо стягнення з неї на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн., та при розподілі судових витрат виходить із цієї суми.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором в розмірі 18756,01 грн., яка виникла станом на 20 вересня 2021 року, а також пропорційно до задоволення позовних вимог (36 %) судовий збір в розмірі 966,24 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1080 грн.

За подачу апеляційної скарги розмір судового збору становить 4 026 грн., які були сплачені ОСОБА_1 . Оскільки апеляційну скаргу задоволено на 64 %, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2576,64 грн.

Враховуючи взаємозалік судових витрат позивача і відповідача в частині сплаченого судового збору, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1610,40 грн. (2576,40 грн. - 966,24 грн.).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2024 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (м. Київ, площа Солом`янська, 2 ) заборгованість за кредитним договором № 491030247 від 22 липня 2020 року станом на 20 вересня 2021 року в розмірі 18756,01 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 1080 грн.

В решті позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1610,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.