ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 953/6029/23

провадження № 22-ц/818/1769/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за апеляційними скаргами Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» та ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2024 року , постановлене суддею Бородіною Н.М.

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса» , звернувся у суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення виплачених з вини службової особи коштів в сумі 64163,11 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що наказом ОСОБА_1 , як директора ННЦ «ІСЕ ім.засл.проф. М.М. Бокаріуса», від 29.06.2022 № 374/07-02 був звільнений працівник ОСОБА_3 . В подальшому рішенням суду вказаний наказ скасовано та ОСОБА_3 поновлений на роботі. Також рішенням суду присуджені ОСОБА_3 кошти в сумі 41 083, 68 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу; 3470, 89 грн - 25% посадового окладу за вчене звання доцента за весь період роботи; 2082, 54 грн. - 15% посадового окладу за науковий ступінь кандидата наук за весь період роботи; 5000 грн. - на відшкодування завданої моральної шкоди; 275,70 грн.- на відшкодування сплаченого судового збору; 12250 грн. на відшкодування судових витрат на правову допомогу. ННЦ «ІСЕ ім.засл.проф. М.М. Бокаріуса» виплатило ОСОБА_3 кошти присуджені судом, внаслдіок чого, на підставі ст.ст.134, 237 КЗпП України, виплачені кошти підлягають стягненню з директора, як винної особи в незаконному звільнені працівника.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2024 року позовні вимоги Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса» (61177, м.Харків, вул.Золочівська,б.8а, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса» відшкодування матеріальної шкоди у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 41083 грн. 98 коп., а також судовий збір в сумі 1718 грн. 56 коп. В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Київського райнного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року Стягнуто з Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5395,50 грн., в решті заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 у справі №296/4912/22 є недопустимим доказом у даній справі. Інших доказів на підтвердження заподіяння відповідачем шкоди позивачу до позовної заяви не надано. Вказує, що судом при розгляді справи також не були дотримані вимоги ст.2, 12, 83 ЦПК України, а саме надано необґрунтовані переваги у доданні доказів позивачу за межами строку, визначеного ч.2 ст. 83 ЦПК України, проігноровані імперативні вимоги ч,8 ст. 83 ЦПК України щодо процесуальних наслідків подання позивачем доказів (платіжні доручення від 12.07.2023, які представник позивача просив долучити до матеріалів справи клопотанням від 22.01.2024) з пропуском строку на їх подання. Зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не перевірив розрахунок середнього заробітку, на який гіпотетично міг розраховувати ОСОБА_3 у разі застосування належних норм права - Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Вказує, що виконувач обов`язків директора Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України Тюлєнєв С.А. всупереч позиції Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України у справі № 296/4912/22 на власний розсуд 30.06.2023 прийняв рішення про виплату ОСОБА_4 грошових коштів на виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 у справі № 296/4912/22. Звертає увагу суду на те, що Виконувач обов`язків директора ННЦ ІСЕ ОСОБА_5 не використав право апеляційного оскарження рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 у справі №296/4912/22 та допустив розтрату коштів державного бюджету України.

Крім того, з апеляційною скаргою звернувся представник Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С. Бокаріуса», в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, а саме в частині незадоволених позовних вимог, та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу вказує на те, що статтями 130 та 237 КЗпП України покладає на працівників матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини установі, випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні. Тобто, законодавством встановлена відповідальність службових осіб у незаконному звільненні у повному обсязі без визначення часткової відповідальності в частим стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вазує, що факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівника, тобто вину відповідача у даній справі. Таким чином, ОСОБА_1 , як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну ННЦ ІСЕ. ННЦ ІСЕ в повному обсязі виконав рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 року, що також встановлено рішенням суду від 30.01.2024 року, тобто ННЦ ІСЕ є установою, якій заподіяно шкоду, з вини відповідача у справі, винному в незаконному звільненні. Таким чином суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що лише сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з відповідача, а тому ННЦ ІСЕ вважає рішення суду першої інстанції від 30.01.2024 року в частині вимог, що залишена без задоволення, підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним відмовити у задоволенні апеляційних скарг, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що працівника звільнено із порушенням закону за наказом директора ОСОБА_1 , тому останній як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненого працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 41 083, 68 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до Статуту ННЦІСЕ, установу очолює директор, який, окрім іншого, приймає на роботу і звільняє працівників Національного наукового центру та його підрозділів (відділень).

Наказом Міністра юстиції України № 736/к від 14.04.2021 року ОСОБА_1 призначено на посаду директора ННЦ ІСЕ з 20 квітня 2021 року, на умовах контракту строком на чотири роки.

Відповідно до контракту № 1 від 14.04.2021 року, укладеного між Міністерством юстиції України в особі Міністра та ОСОБА_1 , директор зобов`язаний здійснювати належну організацію роботи та керівництво діяльністю ННЦ ІСЕ; забезпечувати ефективне використання бюджетних коштів і збереження закріпленого за ННЦ ІСЕ майна; забезпечувати додержання законності у діяльності ННЦ ІСЕ.

Пунктом 12 вказаного контракту передбачено, що Директор несе відповідальність в повному обсязі за шкоду, заподіяну з його вини ННЦ ІСЕ, у випадках, передбачених чинним законодавством.

Контракт з ОСОБА_1 припинений на підставі наказу Міністерства юстиції України № 922/к від 27.06.2023 року.

15.11.2021 року наказом директора Національного наукового центру інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України № 1510/07-02 ОСОБА_3 прийнятий на посаду старшого наукового співробітника відділення Бюро у м. Києві за сумісництвом, Наказом директора ННЦ ІСЕ ОСОБА_1 від 29.06.2022 № 374/07-02 ОСОБА_3 звільнений з займаної посади.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 року позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ директора ННЦ ІСЕ про звільнення ОСОБА_3 з займаної посади, поновлено на посаді старшого наукового співробітника відділу науково-методичної роботи - київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України за сумісництвом та стягнуто на його користь - 41083 (сорок одна тисяча вісімдесят три) грн 98 коп. - середній заробіток за час вимушеного прогулу; 3470 (три тисячі чотириста сімдесят) грн 89 коп.; - 25% посадового окладу за вчене звання доцента за весь період роботи; 2082(дві тисячі вісімдесят дві) грн 54 коп. 15% посадового окладу за науковий ступінь кандидата наук за весь період роботи; 5000 (п`ять тисяч) грн. - на відшкодування завданої моральної шкоди; 275 (двісті сімдесят п`ять) грн 70 коп - на відшкодування сплаченого судового збору, пропорційно розміру задоволеної позовної вимоги у частині моральної шкоди; 12250 (дванадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн. - на відшкодування судових витрат на правничу допомогу. Рішення набуло чинності.

На виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023р. видано наказ №427/07-02 від 30.06.2023р., яким з 30.06.2023р. ОСОБА_3 поновлено на роботі, вважати нечинним наказ директора від 29.06.2022р. та виплатити ОСОБА_3 за період з 30.06.202 по 13.02.2023 - 41 083, 68 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу; 3470, 89 грн - 25% посадового окладу за вчене звання доцента за весь період роботи; 2082, 54 грн. - 15% посадового окладу за науковий ступінь кандидата наук за весь період роботи; 5000 грн. - на відшкодування завданої моральної шкоди; 275,70 грн.- на відшкодування сплаченого судового збору; 12250 грн. на відшкодування судових витрат на правову допомогу.

12.07.2023р. ННЦ «ІСЕ ім.засл.проф. М.М. Бокаріуса» сплачено на користь ОСОБА_3 присуджені за рішенням суду грошові кошти, в тому числі 41 083, 68 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підтверджується платіжними інструкціями №№568, 569, 570, 571, 572, 573.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, за зазначеними положеннями КЗпП України покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що посадова особа, винна у незаконному звільненні працівника, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно вимог частини 1 статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

Отже, зважаючи на те, що, як встановлено рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 року ОСОБА_3 було звільнено із порушенням закону за наказом директора ОСОБА_1 від 29.06.2022 року № 347/07-02, то відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення останнього, несе матеріальну відповідальність саме за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, нормами статті 237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, покладається обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації лише у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, відшкодування ж суми компенсації моральної шкоди та інших витрат, законодавством України не передбачено.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що суму збитків завданих підприємству незаконним звільненням складає лише розмір середнього заробітку сплаченого підприємством ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу в сумі 41083 грн. 98 коп., оскільки стягнуті рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 року інші суми не пов`язані зі звільненням ОСОБА_3 , а були нараховані внаслідок порушення та невиплати саме за період роботи, тому у стягненні на користь позивача інших понесених ним витрат вірно відмовив.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що судом першої інстанції при постановленні рішення не перевірено розрахунок середнього заробітку, колегією суддів не приймаються, оскільки вказані розрахунки були встановлені рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 року та вказане рішення ніким не оскаржувалось.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 року є недопустим доказом у даній справі, колегією суддів не приймаються, оскільки рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28.03.2023 року набрало законної сили, не скасовано і в силу ст.18 ЦПК України є обов`язковим до виконання на всій території України.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» та ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина