РІШЕННЯ
12 вересня 2024 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді - Лисиченко С.М.,
за участю: секретаря судового засідання Кот Я.А.,
представника відповідача Стаскевича О.Ю,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбуд», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів,-
Вказує, що 18.10.2019 рішенням Київського районного суду м.Харкова визнано за ним право власності на частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим, 20.04.2021, після скасування права власності, зареєстрованого за ОСОБА_3 на 1/2 часту будинку, він на підставі рішення суду зареєстрував за собою право власності на вказану частину будинку. З червня 2017 року до 27.04.2021 (моменту набуття ним право власності на частину будинку), відповідач продовжував нараховувати заборгованість та надсилати квитанції на його ім`я., не зважаючи на те, що власником будинку була ОСОБА_3 . Станом на 30.06.2021 за ним числиться заборгованість за спожиту ОСОБА_3 електричну енергію у розмірі 163910,73 грн.
Крім того, позивач зазначив, що ним в період з 27.07.2020 по 26.04.2021 були внесені авансові платежі за постачання електричної енергії. Разом з цим, відповідач зарахував ці платежі для оплати заборгованості за періоди, коли він не був власником вказаного будинку. У зв`язку з чим, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний списати його заборгованість за спожиту електричну енергію з 27.04.2021, зарахувавши суму внесеного ним авансового платежу.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 04.10.2021 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін у даній цивільній справі. Призначено судове засідання.
26.10.2021 відповідачем подано відзив на позовом, зі змісту якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначає, що відповідач є співвласником спірного майна з ОСОБА_2 , а таму вони повинні нести витрати, пов`язані із його утриманням, зокрема, сплачувати за поставлену електричну енергію. У разі якщо позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 , за ним та ОСОБА_1 виникла заборгованість за використану електричну енергію, останні мають право в регресом порядку звернутися до ОСОБА_3 із вимогою про відшкодування завданих збитків.
11.11.2021 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту якої вбачається, що позивач вважає, що він став власником частини спірного майна лише 27.04.2021. До реєстрації за ним права власності, він не повинен нести витрати по утриманню рухомого майна, в тому числі сплачувати за послуги з поставки відповідачем електричної енергії. Саме ОСОБА_3 повинна сплачувати заборгованість за спожиту електричну енергію, яка виникла в період з 01.06.2017 по 27.04.2021.
18.11.2021відповідачем подано письмові заперечення, які тотожні за змістом відзиву на позов.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 28.12.2021 залучено до участі у справі за даним позовом в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- ОСОБА_2 .
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 28.11.2022 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 .
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 29.03.2024 відновлено провадження у даній справі.
11.06.2024 відповідачем надано суду додаткові пояснення у справі.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на підстави, зазначені у змісті письмових заяв по суті справи.
Представник відповідача - ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на підстави, зазначені у змісті письмових заяв по суті справи.
Треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі.
Згідно із частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно даних довідки абонента, видана ПрАТ «Харківергозбуд» від 25.10.2021, за адресою: АДРЕСА_1 , відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 . За особовим рахунком наявна заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 180714,93 грн., яка виникла за період з 01.01.2018 по 23.09.2021.
Зазначений факт не заперечуються сторонами.
Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 278932256 від 11.10.2021, власниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є:
- частини - ОСОБА_2 , дата державної реєстрації права власності - 06.06.2017, документи подані для державної реєстрації: рішення Київського районного суду м.Харкова №2-1212/15 від 25.05.2010;
Крім того, відповідно даних довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №228183935 від 15.10.2020 вбачається, що попередня реєстрація права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , була здійснена за наступними особами, зокрема, 21.06.2017 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на частину, документи, подані для державної реєстрації: рішення виконавчого комітету Київської районної у місті Харкові ради № 100-8 від 03.06.2008, технічний паспорт б/н , виданий 15.10.2009 Харківським міським бюро технічної інвентаризації;
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 25.05.2010 у справі № 2-1212/10/15, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 3-я особа: Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дзержинського району Харківського міського управління юстиції Загорулько Євген Олегович про визнання права власності на майно та звільнення його з-під арешту - задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки та на частину житлового будинку літ «А-2», розташованих по АДРЕСА_1 . Звільнено з-під арешту частину земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку літ."А-2", розташованих по АДРЕСА_1 , зареєстрованих на праві власності за ОСОБА_1 .

Судом під час розгляду справи № 2-1212/10/15 встановлено, що «…згідно договору купівлі -продажу земельної ділянки від 24 травня 2004 року ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 придбав у власність земельну ділянку площею 0,1000га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на яку 20 жовтня 2004 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

На підставі рішення виконавчого комітету Київської районної ради м.Харкова від 17.08.2004 ОСОБА_1 наданий дозвіл на будівництво двоповерхового житлового будинку. З оглянутих в судовому засіданні робочого проекту, договору підряду, накладних, квитанцій на будівельні матеріали вбачається, що вони оформлені на ім`я ОСОБА_1 і будівництво розпочато у 2004 році з використанням матеріалів придбаних у 2004 році.

25.03.2008 державна приймальна комісія видала ОСОБА_1 акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку літ. "А-2" загальною площею 1513,0 кв.м., житловою площею 256,1 кв.м., який 03.06.2008 р. був затверджений Виконавчим комітетом Київської районної у м.Харкові ради № 100-8.

11 липня 2008 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок.

02.06.2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 офіційно зареєстрували шлюб у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Від шлюбу мають дитину.

Суд дійшов до висновку, що будівництво житлового будинку було проведено відповідачем ОСОБА_1 в той час, коли він проживав однією сім`єю як чоловік і жінка з ОСОБА_2 . Набуте майно: земельна ділянка, житловий будинок по АДРЕСА_1 за час спільного проживання належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_3 не надала суду доказів щодо сумісного будівництва житлового будинку та часткового фінансування будівництва……».

Рішенням Київського районного суду м.Харкова у справі № 640/11855/17 від 18.10.2019, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1 .

Судом під час розгляду справи № 640/11855/17 встановлено, що « …. відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.05.2004 року серія ВВЕ № 194243 ОСОБА_1 придбав у власність земельну ділянку площею 0,1000 Га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

20.04.2004 року ОСОБА_1 отримав державний акт ХР №058146 на вищевказану земельну ділянку, яка зареєстрована в Харківському міському управлінні земельних ресурсів за №66353, кадастровий номер :07:035:00001.

Відповідно до рішення виконкому Київської районної ради у м. Харкові №211-9 від 17.08.2004 року ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво двоповерхового будинку загальною площею 1043, 6 кв.м., житловою площею 801, 21 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору підряду №30 від 28.07.2004 року будівництво будинку виконувалось ремонтно-будівельною фірмою «ВіВа», попередня вартість робіт в розмірі 150000 гривень.

В матеріалах справи наявний технічний паспорт, виготовлений станом на 24.01.2008 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 , де власником зазначений ОСОБА_1 .

Відповідно до акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об"єкта від 25 березня 2008 року, двоповерховий житловий будинок загальною площею 1513, 00 кв.м., житловою площею 256,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської районної ради у м. Харкові № 100-8 від 03.06.2008 року затверджений акт від 25.03.2008 року державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом двоповерхового житлового будинку загальною площею 1513, 00 кв.м., житловою площею 256,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернутися до КП "Харківське МіськБТІ" з питанням про оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ; попереджено ОСОБА_1 про необхідність оформлення належним чином самочинно збудованих сараї літ. "Б", "В" за адресою АДРЕСА_1 .

З відповіді КП "Харківське МіськБТІ" № 2331226 від 26.06.2008 року вбачається, що ОСОБА_5 відмовлено в підготовці листа про можливість видачі свідоцтва про право власності на частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.07.2008 року житловий будинок літ "А-2" за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Згідно рішення Київського районного суду м.Харкова від 05.09.2008 визнано за ОСОБА_1 право власності на нежітлові приміщення літ. "Б" площею 18,7 кв.м. та літ. "В" площею 24, 1 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Київського районного суду м.Харкова від 25.05.2010 визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки та на частину житлового будинку літ. "А-2" за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.01.2019 визнано незаконним та скасовано положення п.2 рішення виконавчого комітету Київської районної ради у м. Харкові №100-8 від 03.06.2008 року "Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 " в частині зобов"язання ОСОБА_3 звернутись до КП "Харківське МіськБТІ" з питань про оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок літ. "А-2" по АДРЕСА_1 .

Враховуючи той факт, що як земельна ділянка, так і будинок за адресою: АДРЕСА_1 ,є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 у рівних частинах, по частині домоволодіння, а у ОСОБА_3 немає доказів ані часткового фінансування, ані спільної діяльності з побудови вищезазначеного домоволодіння з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 належить на праві власності на частина будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 ».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі №520/14920/2020, яке набрало законної сили, скасовано рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Ткаченко Р.О. про відмову у скасуванні державної реєстрації прав №5480530 від 27.10.2020. Зобов`язано Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Ткаченко Р.О. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 №42180415 від 27.10.2020 про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №101, номер запису про право власності ОСОБА_3 №21031897, з урахуванням висновку суду.

Судом під час розгляду справи № №520/14920/2020 встановлено, зокрема, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.01.2019 по справі №638/15915/17 скасовано підставу реєстрації права власності ОСОБА_3 - положення п.2 рішення виконавчого комітету Київської у м.Харкові ради №100-8 від 03.06.2008 «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 » в частині зобов`язання ОСОБА_3 звернутись до Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» з питань про оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок літ. «А-2» по АДРЕСА_1 . З огляду на те, що відповідно до рішень судів, а саме: рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.01.2019 по справі №638/15915/17, яким скасовано підставу реєстрації права власності ОСОБА_3 ; рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.05.2010 у по справі 2-1212/10/15, яке набрало законної сили, встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2019 по справі №640/11855/17, яким визнане за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - на даний час відсутні підстави, на підставі яких за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , про що зроблено запис №21031897, є підстави вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення державним реєстратором прав на нерухоме майно не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає підстави для державної реєстрації права власності та інших речових прав.

Судом встановлено, що 08.06.2017 між ФОП ОСОБА_3 , як орендодавцем, та ТОВ «Інтелектуальні Комунікації», як орендарем, укладено договір оренди №КНV-014, предметом якого є частина даху житлового будинку , літ «А-2» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 15 кв.м., який належить орендодавцю на праві власності, з метою розміщення телекомунікаційного обладнання та антенно-фідерного пристрою, за плату. Договір діє з дати підписання сторонами акту здачі-приймання об`єкту оренди та діє до грудня 2017 року.

08.06.2017 між ФОП ОСОБА_3 , як орендодавцем, та ТОВ «Інтелектуальні Комунікації», як орендарем підписано акт здачі-приймання до договору оренди № КНV-014 від 08.06.2017.

Також, 08.06.2017 між між ФОП ОСОБА_3 , як орендодавцем, та ТОВ «лайфсейлл», як орендарем, укладено договір оренди №КН0256, предметом якого є передача в оренду є частина покрівлі житлової будівлі площею 5 кв.м. бетонного фундаменту площею 4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ., який належить орендодавцю на праві власності. Договір діє з дати підписання сторонами Акту 1.

05.06.2017 між ФОП ОСОБА_3 , як орендодавцем, та ТОВ «лайфсейлл», як орендарем підписано акт приймання передачі орендованого майна за Договором від 05.06.2017.

Згідно даних листа від 14.06.2018 ОСОБА_1 звертався до АК «Харківобленерго» з проханням припинити постачання електроенергії до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки з 01.06.2017 ОСОБА_7 шахрайським шляхом заволоділа нежитловою будівлею за вказаною адресою.

Відповідно даних листа від 12.07.2018 ОСОБА_1 звертався до АК «Харківобленерго» з проханням розірвати договір про надання електричної енергії від 19.07.2018, з огляду на те, що він з 01.06.2017 не є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.03.2023 у справі № 953/16679/20 позовні вимоги ПАТ «Харківенергозбуд» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ « Харківенергозбуд» заборгованість, що утворилась за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2019 по 30.06.2021 за фактичний обсяг випущеної електричної енергії, визначеної за показниками облікових засобів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ « Харкуівенергозбуд» заборгованість, що утворилась за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 20.04.2021 по 30.06.2021 за фактичний обсяг випущеної електричної енергії, визначеної за показниками облікових засобів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами (стаття 5 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Суд зазначає, що предметом позову у даній цивільній справі є вимога про: зобов`язання відповідача виключити заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 27.07.2018 по 27.04.2021, яка рахується за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання відповідача списати заборгованість ОСОБА_1 за спожиту електричну енергію, яка числиться за адресою: АДРЕСА_1 , з 27.04.2021 за рахунок авансових платежів, внесених позивачем 27.07.2020,03.03.2021,26.04.2021 в сумі 29 438,10 грн.

Як на підставу позову позивач посилається на те, що він в період з 27.07.2018 по 27.04.2021 не був власником вказаного нерухомого майна та не користувався наданими відповідачем послугами.

А отже, під час вирішення спору у даній цивільній справі суду необхідно встановити чи був ОСОБА_1 в період з 27.07.2018 по 27.04.2021 власником/співвласником вказаного вище нерухомого майна, який зобов`язаний його утримувати.

З наданих суду доказів вбачається, що в період з 27.07.2018 по 27.04.2021, співаниками нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , були: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які також на час ухвалення рішення у справі є його власниками.

Суд дійшов зазначеного висновку з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти (правова позиція, наведена у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 585/2843/17).

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 -5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У постанові від 23.05.2019 у справі № 922/3707/17 Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав.

Також, за змістом наведеної норми вбачається, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає.

Подібний за змістом висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Аналогічну позицію наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2021 у справі № 910/18647/19.

Отже, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Положенням статті 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Ні зазначеними вище нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення. Отже, порядок оформлення права власності на новостворений об`єкт після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено відповідними нормами .

Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Суд зазначає, що за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється (постанова Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №923/1283/16).

Аналогічний за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/1029/18 від 18.12.2019.

Абзацом 2 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.

Положення абзацу 2 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлює, що у разі, якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Абзац 3 частина 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

В межах розгляду даної справи судом встановлено, що 25.03.2008 державна приймальна комісія видала ОСОБА_1 акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку літ."А-2" загальною площею 1513,0 кв.м., житловою площею 256,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , який 03.06.2008 був затверджений Виконавчим комітетом Київської районної у м.Харкові ради № 100-8. У зв`язку з чим, 11 липня 2008 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок та 17.07.2008 державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ним та відповідний запис було внесено до державного реєстру речових прав.

21.06.2017 державним реєстратором зареєстровано за ОСОБА_3 право власність на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , правова підстава: Рішення виконавчого комітету Київської районної ради у місті Харкові №100-8 від 03.06.2008.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова у справі №2-1212/10 від 25.05.2010 та у справі № 640/11855/17 від 18.10.2019 підтверджено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як подружжя, на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуте ними 11.07.2008 на підставі з свідоцтва про право власності. У зв`язку з чим, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по частині права власності на вказаний житловий будинок.

Під час розгляду справи № 640/11855/17 та ухвалення рішення за результатами її розгляду, судом враховано, зокрема, рішення Дзержинського районного суду м.Харкова у справі №638/15915/17 від 29.01.2019, яким визнано незаконним та скасовано положення пункту 2 рішення виконавчого комітету Київської районної ради у м. Харкові № 100-8 від 03.06.2008 року "Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 ", в частині зобов`язання ОСОБА_3 звернутись до КП "Харківське МіськБТІ" з питань про оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок літ. "А-2" по АДРЕСА_1 .

06.06.2017, на підставі рішення Київського районного суду м.Харкова у справі №2-1212/10 від 25.05.2010, державним реєстратором зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

20.04.2021 державним реєстратором зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Київського районного суду м.Харкова № 640/11855/17 від 18.10.2019. Тобто, державним реєстратором було скасовано/анульовано право власності ОСОБА_3 на частину житлового будинку АДРЕСА_1 :на підставі рішення Дзержинського районного суду м.Харкова у справі №638/15915/17 від 29.01.2019; на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі № 520/14920/2020 від 25.01.2021.

Таким чином, враховуючи положення цивільного закону та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вищезазначені позиції Верховного Суду, суд доходить висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як подружжя, набули право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , з дня отримання ОСОБА_1 свідоцтва права власності на новостворене майно, тобто з 11.07.2008, набуття якого було підтверджено рішенням Київського районного суду м.Харкова у справі №2-1212/10 від 25.05.2010 та у справі №640/11855/17 від 18.10.2019, а не з моменту державної реєстрації їх прав власності в Державному реєстрі речових права на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, як зазначає позивач.

А отже, в період з 27.07.2018 по 27.04.2021 власниками вказаного нерухомого майна були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язані були брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

При цьому, не має значення, чи користувалися вони, як власники майна житлово-комунальними послугами чи ні.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19.08.2020 у справі 703/2200/15-ц.

З огляду на зазначене, суд доходить до висновку, що у відповідача відсутні правові підстави для виключення заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 27.07.2018 по 27.04.2021, яка рахується за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

При цьому, судом були враховані обставини, встановлені Дзержинським районним судом м.Харкова у рішенні від 06.03.2023 у справі №953/16679/20 за позовом ПАТ « Харківенергозбуд» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Разом з цим, в межах розгляду вказаної цивільної справи, судом не було надано правову оцінку періоду часу з якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що, зокрема, є предметом доказування у даній справі.

Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що за наявності правових підстав (користування майном без достатньої правової підстави), він не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом його майнових прав до ОСОБА_3 , яка в період з 27.02.2020 по 26.04.2021 користувалася належною йому часткою майна за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, про відшкодування завданих йому збитків.

Крім того суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18).

В межах розгляду даної справи судом встановлено , що як в період з 27.07.2018 по 27.04.2021, так і на час ухвалення даного рішення, власниками нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які були зобов`язані нести витрати по утриманню належного їм нерухомого майна, в тому числі сплачувати за надані послуги із постачання електричної енергії.

Згідно даних квитанцій АТ «Мегабанк», ОСОБА_1 сплачено за спожиту електричну енергію в період з 27.02.2020 по 26.04.2021 на загальну суму 29 438,10 грн., а саме: 27.07.2020- 6841,00 грн., призначення платежу «05.20»»02.03.2021- 10497.10 грн., призначення платежу « 12.20»; 26.04.2021 12100, 00 грн., призначення платежу « 03.21». Вказана сума частково була зарахована відповідачем в рахунок наявної заборгованості, яка числилася за особовим рахунком № НОМЕР_1 .

А отже, ОСОБА_1 має право звернутися до ОСОБА_2 , як співвласниці нерухомого майна, з відповідною зворотною вимогу про компенсацію йому сплаченої суми на користь відповідача за спожиту електричну енергію в період з 27.02.2020 по 26.04.2021, з урахуванням належної ОСОБА_2 частки у праві власності.

Звернення позивача до суду із вимогою до відповідача про зобов`язання останнього списати заборгованість за спожиту електричну енергію з 27.04.2021, яка рахуються за особовим рахунком відкритим на ім`я позивача, за рахунок внесених ним в період з 27.07. 2020 по 26.04.2021 платежів на загальну суму в розмірі 29 438,10 грн., є не належним способом захисту його майнових прав. Що є також підставою для відмови у задоволені позовних вимог в цій частині.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України, якою визначено, що у разі залишення позову без задоволення позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12,13, 43, 49, 76-78, 81, 141, 258-259, 263, 264, 265, 273, 352 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбуд», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбуд», , адреса: м.Харків, вул.. Гоголя,10;

треті особи:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя - С.М. Лисиченко

Повний текст рішення складено та підписано 04.10.2024.