Номер провадження: 22-ц/813/99/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ), ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання знесення самовільно побудованих господарських споруд,

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання знесення самовільно побудованих господарських споруд. Просив суд зобов`язати відповідача здійснити перепланування самовільно збудованих споруд. 15.02.2018 року уточнив позовні вимоги, відповідно до яких просив усунути йому перешкоди у користуванні власністю - домоволодінням з земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 здійснити за власний рахунок демонтаж самочинно побудованих на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 господарських споруд - вбиралень з вигрібними ямами, душової кабіни, сараю, теплиці (т. 1, а.с.1-3).

13 грудня 2018 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 щодо усунення перешкод у користуванні власністю. Однак ухвалою суду від 31.05.2019 року заочне рішення скасовано та розгляд справи призначений в загальному порядку.

01 листопада 2019 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 належним йому на праві власності домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу, за власний рахунок, побудованих на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 господарських споруд вбиральні (туалет) з вигрібною ямою, душової кабіни, теплиці. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір сумою 704,80 гривень, в рівних частках - по 352,4 грн., з кожної (т. 2, а.с.52-54).

10 грудня 2019 року канцелярією Київського районного суду м. Одеси зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року. Апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає його таким, що підлягає скасуванню через причини, вказані в апеляційній скарзі. Зокрема, апелянт посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що на земельній ділянці відбувалось самочинне будівництво, так як, зі слів колишніх мешканців будинку, вбиральня та душ зведені разом із будинком в період 1960-1965 років і з того часу не відбувалось жодних змін в розташуванні вбиральні та душу. Також апелянт звертає увагу на те, що судом не залучено до розгляду справи як третю особу органів місцевого самоврядування, до компетенції яких належить питання контролю за самочинним будівництвом. Тому, апелянт просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (т. 2, а.с. 62-74).

15 січня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий суддя Ващенко Л.Г.) відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду (т. 2, а.с. 84-85).

11 лютого 2020 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (т. 2, а.с. 87-90).

20 липня 2021 року рішенням Вищої Ради правосуддя №1612/0/15-21 ОСОБА_6 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

21 вересня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.) справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 2, а.с. 143-144).

30 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тулянцев Денис Сергійович подав клопотання про зупинення апеляційного провадження. Адвокат зазначив, що ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану в м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), копію якого адвокат додав до клопотання. Як пояснив ОСОБА_7 , станом на теперішній час донька померлої ОСОБА_1 ОСОБА_2 не прийняла спадщину та не отримала свідоцтво про право на спадщину, а тому не наділена правами та обов`язками спадкоємиці. Тому адвокат просив зупинити провадження в справі до моменту прийняття спадкоємцями спадщини після померлої ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 179-181).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року провадження у справі зупинено (т. 2, а.с. 191-192).

06 жовтня 2023 року ухвалою Одеського апеляційного суду провадження у справі було поновлено, у зв`язку з необхідністю встановлення наявності чи відсутності у померлої ОСОБА_1 спадкоємців з метою визначення в подальшому процесуальних правонаступників особи, яка вибула (т. 2, а.с. 198-199).

05 січня 2024 року ухвалою Одеського апеляційного суду витребувано у державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Сальнікової Зої Василівни копію спадкової справи, відкритої щодо майна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2, а.с. 223-224).

08 лютого 2024 року до апеляційного суду надійшла копія спадкової справи (т. 3, а.с. 1-51).

12 березня 2024 року ухвалою Одеського апеляційного суду залучено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , до участі в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання знесення самовільно побудованих господарських споруд, як правонаступника відповідача (апелянта) ОСОБА_1 (т. 3, а.с. 52-53).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судовому засіданні 19 вересня 2024 року, яке проводилося в режимі відеоконференції, представник апелянта адвокат Тулянцев Денис Сергійович апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Представник позивача адвокат Шепель Віталій Сергійович просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дачу, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі несуть відповідальність за користування незаконно зведеними та розміщеними на земельній ділянці АДРЕСА_1 спорудами, які несуть шкоду користуванню ОСОБА_3 своїм домоволодінням і земельною ділянкою та порушує права останнього щодо можливості користуватися своїм майном, а тому суд вирішив, що позов підлягає задоволенню. Посилання представника відповідача на те, що дані споруди були збудовані іншими особами, а тому відповідачки не несуть відповідальність за їх місце знаходження суд першої інстанції до уваги не взяв, з урахуванням того, що саме місце знаходження даних споруд (з порушенням будівельних і санітарних норм) і наносить шкоду позивачу. При цьому, суд першої інстанції виснував, що незгода відповідачів із висновками експертів не є підставою для визнання даних висновків такими, що є неправдивими або неналежними доказами, так як з боку сторони відповідачів, окрім самої незгоди, жодних належних та допустимих доказів (висновків експертів тощо) щодо відсутності негативного впливу місцем розташування даних споруд на земельну ділянку позивача не надано та щодо витребування або забезпечення таких доказів вимог не заявлено (т. 2, а.с. 53 зворот).

Апеляційний суд погоджуючись із висновками суду першої інстанції та залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. г) ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів;

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном

За ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 2 ст. 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

За обставинами даної справи, ОСОБА_3 є власником будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 21, 27-27 зворот, 63-70). Згідно з копією Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 жовтня 2009 року співвласниками житлового будинку, що розташований на суміжній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 80).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 зазначав, що у 2012 році на межі земельних ділянок позивача та відповідачів було зруйновано суміжний паркан та пересунуто його залишки на 15 см вглиб земельної ділянки позивача, тим самим порушивши її межі, а згодом на відстані 2,5 м від будинку позивача було збудовано дві дерев`яні вбиральні, будівництво яких не було погоджено з органами санепідемслужби, душову кабіну, сарай та теплиці, чим порушуються права позивача (т. 1, а.с. 1).

З листа Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 10 листопада 2016 року вбачається, що на звернення ОСОБА_3 , щодо розташування вигрібної ями за адресою АДРЕСА_1 , останнього повідомлено що співробітниками Київської районної адміністрації Одеської міської ради з представниками департаменту муніципальної безпеки та департаменту екології та розвитку рекреаційних зон Одеської міської ради 26 жовтня 2016 року проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 , в результаті якого виявлено, що на території земельної ділянки розташований дворовий туалет з вигрібною ямою для фекальної каналізації та вигрібна яма для зливу господарсько-побутових вод. У зв`язку із відсутністю у райдержадміністрації відповідних повноважень, було вирішено звернутися в територіальний орган Державної служби з питань безпеки харчових продуктів та захисту прав споживачів для проведення перевірки дотримання санітарних норм при облаштування вигрібних ям за вищевказаною адресою (т. 1, а.с. 14).

Згідно з листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 26 листопада 2012 року на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташовані дерев`яні тимчасові господарській споруди, які відносяться до малої архітектурної форми, та інспекцією ДАБК направлена відповідна інформація до Київської районної адміністрації Одеської міської ради для вжиття відповідних заходів в межах їх компетенції (т. 1, а.с. 15).

Також листом Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 18 грудня 2012 року позивача повідомлено про те, що інспекцією ДАБК ОСОБА_1 рекомендовано привести господарські споруди до відповідних діючих норм законодавства України (т. 1, а.с. 17).

За результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, виконаної на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року (т. 1, а.с. 137-137 зворот), у Висновку №11-2018 зазначено про порушення вимог п.3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудови міських та сільських поселень» щодо розташування досліджуваних будівель в межах земельної ділянки, а саме недотримання відстаней (дворова вбиральня-0,42 м, літній душ - по межі земельної ділянки, теплиця 0,30 м) від межі суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 . При будівництві господарських будівель по АДРЕСА_1 забудовником порушено вимоги п. 3.25 ДБН 360-95 «Містобудування. Планування та забудови міських та сільських поселень» щодо розташування досліджених будівель в межах земельної ділянки, а саме недотримання відстаней щодо санітарних норм - дворова вбиральня та каналізаційні стоки літнього душу. Відстань до житлового будинку складає 6,26 м та 2,99 м відповідно замість 15 м відповідно до норм п.3.26 ДБН 360-92. При будівництві літнього душу не витримана відстань щодо вимог пожежної безпеки об`єктів будівництва по АДРЕСА_1 забудовником порушено вимоги додатку 3.1 (табл.1) ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудови міських та сільських поселень» щодо розташування досліджуваної будівлі в межах земельної ділянки. Відстань до житлового будинку складає 2,99 м замість 6 м (т. 1, а.с. 140-146).

Як у відзиві на позовну заяву (т. 2, а.с. 4), так і в апеляційній скарзі (т. 2, а.с. 73) апелянт ставить під сумнів достовірність висновку експерта №11-2018 та вважає його неналежним доказом у справі, посилаючись на недотримання вимог щодо його змісту та оформлення.

За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Змагальність цивільного процесу передбачає активну процесуальну позицію сторін в справі та, відповідно, покладає обов`язки на учасників подавати докази, клопотання, заяви, вчиняти відповідні процесуальні дії з метою доведення власної позиції та спростування позиції опонента. Роль суду за концепцією змагального процесу полягає у балансуванні інтересів сторін, сприянні в реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи тощо. При цьому суд наділяється активною процесуальною позицією лише в деяких виключних випадках з огляду на характер та предмет спору. В інших випадках за загальним правилом саме на сторони покладається обов`язок вчинення процесуальних дій з метою доведення відповідної позиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.ч. 3-5 цієї статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, згідно з ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Правом на подання альтернативного висновку експерта під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не скористалася, а під час перегляду справи судом апеляційної інстанції ні разом із апеляційною скаргою, ні в подальшому правонаступником апелянта питання щодо призначення первинної чи повторної експертизи не ініціювалося. Крім того, висновок експерта, що наявний в матеріалах справи, не було визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи й сумніви в його правильності також не були встановлені. Тому, з врахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формальних міркувань та заперечень висновків, що викладені в оскаржуваному рішенні, а тому не впливають на розгляд справи по суті. При цьому, апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає оскаржуване рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк