ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/124/24 Справа № 212/3718/22 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 212/3718/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач російська федерація, в особі Міністерства юстиції російської федерації,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 грудня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до російської федерації, в особі Міністерства юстиції російської федерації, третя особа - федеральне казначейство російської федерації, про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 10 років працює та проживає в місті Києві.

Ввечері 23 лютого 2022 року вона планувала свій наступний день, однак 24 лютого 2022 року близько 5-ї години прокинулась, почувши звуки вибухів від ракетно-бомбових ударів по околицях столиці, оскільки почалася війна. В той день у неї тремтіли руки, підіймався тиск, підкошувалися ноги, тому вона, зібравши деякі речі, поїхала в інший кінець міста, де її дядько мав забрати. Однак, не судилось, тому вона прочекавши його дві години в натовпі людей біля метро, була змушена знову їхати через все місто, щоб повернутися в квартиру, яку орендувала разом із подругою, звідки вона із подругою були змушені бігти до метро «Оболонь» в укриття, де просиділи там до самого вечора, після чого вимушені були повернутись додому. На вулицях Києва йшли вуличні бої й було багато диверсантів. Так 25 лютого 2022 року російська броньована техніка вже їздила по Оболонському проспекту, де вона безпосередньо проживає. Наступного дня її подруга поїхала до себе в рідне місто в Житомирській області, тому вона залишилась одна в квартирі. Всі наступні дні були наповнені суцільним жахом й відчуттям страху та безпорадності, також вона дуже переживала за своїх батьків. В перші дні війни в супермаркетах Києва були спустошені продуктові полиці, а запасів їжі в неї не було. Чергу в аптеку треба було стояти по три-чотири години. Ночувати їй доводилось у ванній. В цей самий час російські війська були в Бучі, в Макарові, у Гостомелі. В самому Києві точилися вуличні бої, періодично прилітали ракети й вибухали жилі будинки. Постійний страх та напруга, недоїдання виснажили її нервову систему. З рештою вона була змушена 09 березня 2022 року виїхати з Києва. Вона довго очікувала на залізничному вокзалі, після чого ледь сіла у переповнений людьми евакуаційний потяг Київ-Варшава. Потім 12 годин дороги до кордону та 6 годин на кордоні. У ОСОБА_2 вона зустрілася зі своєю тіткою, ОСОБА_3 , яка з дитиною виїхали з м. Кривий Ріг. Потім за допомогою волонтерів вони удвох їхали всю ніч до Франкфурту, а потім, добирались до Берлінського вокзалу. Потім вони на автобусі доїхали до модульних будинків. По закінченню тижневого перебування в берлінському таборі для біженців їх раптово сповістили про необхідність покинути табір протягом 20 хвилин. На підставі цього вони вирішили їхати в іншу країну. На вокзалі вони сіли на найближчий по часу потяг до м. Утрехт (Нідерланди), куди їхали 14 годин, де вони перші дні ночували у виставковому центрі, після чого їх поселили в хостелі. В таких умовах вона протрималась півтора місяця, після чого вирішила їхати додому. Зворотна дорога їй обійшлась у 150 євро. При цьому вона потрапила до України в комендантську годину, у зв`язку з чим в три години ночі вона змушена була на кордоні очікувати ще три години. Потім на Львівського вокзалу вона сіла на потяг до Києва, куди із затримкою на чотири години добралася лише 24 квітня 2022 року. Також компанія, в якій вона працює, постраждала від війни, внаслідок чого заробітна плата їй не виплачувалась в повному обсязі. Всі її зусилля наразі спрямовані на фізичне виживання, а після пережитих подій у неї спостерігається нервове перенавантаження, що стало наслідком протиправних дій російської федерації через збройне вторгнення на територію України.

Позивач вважає, що їй завдано моральної шкоди, розмір якої вона оцінює в 100 000 грн та просила суд стягнути з російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації вказану моральну шкоду на свою користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05-30 год. в Україні введено воєнний стан. Даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку Російська Федерація розпочала та здійснює на території незалежної України відносно громадян України. З 24 лютого 2022 року по даний час рф знищує, пошкоджує населені пункти України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини.

Результатом збройної агресії особисто для позивачки стала втрата усталеного способу життя. До збройної агресії російською федерацією вона була повноцінним членом суспільства, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, спілкуватись з людьми. Проте з початком збройної агресії ситуація в Державі загострювалась, були постійні обстріли території України з боку рф. Почали гинути люди. Позивачка ночувала у бомбосховищах, метро а згодом була вимушена покинути дім, та виїхати спочатку у більш безпечне місце в України, а потім за межі України. Позивачка була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості повернення до налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на її матеріальному і моральному стані. Внаслідок саме збройної агресії рф було порушено низку прав позивачки, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову, станом на дату подання апеляційної скарги, менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задовленню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що внаслідок військової агресії російської федерації та тимчасової окупації суверенної території України ОСОБА_1 завдано майнової шкоди. Зазначав, що особа, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації, зобов`язана обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд зобов`язаний встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок). Разом з тим, на підтвердження заподіяння моральної шкоди позивачкою не було надано належних та допустимих доказів.

Висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є громадянкою України і проживає в АДРЕСА_1 .

Загальновідомими та такими, що у відповідності до ч.3 ст.82 ЦПК України не потребують доказування, є обставини, що збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення збройними силами російської федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і російською федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту російської федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення, так званих «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил російської федерації. Задіяння регулярних збройних сил російської федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

Четверта фаза збройної агресії розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитками є фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені особою, або які мають бути нею зроблені, та упущену вигоду. При цьому, вказані витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням порушеного права особи, а саме, без здійснення таких витрат є неможливим відновлення порушеного права особою.

Для відповідальності у деліктних правовідносинах має бути наявний склад цивільного правопорушення: шкода; протиправна поведінка особи; причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою; вина особи.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України, 1167 ЦК. України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому особа, яка заявляє вимоги щодо відшкодування майнової та моральної шкоди шкоди доводить лише факти заподіяння такої шкоди.

У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц Верховний Суд дійшов висновку, що держава-окупант, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

У постанові від 22 червня 2022 року у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету рф у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету рф позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет рф не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету рф є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Отже, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Так, загальновідомим є той факт, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, і даний указ винесено у зв`язку з початком війни, яку російська федерація розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України, а тому не підлягає доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Чинним ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії російської федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями.

Проте, це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок).

В обґрунтування позову до російської федерації позивач посилається на спричинення їй моральної шкоди, що пов`язано з її стражданнями внаслідок стресу через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, а також докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав, не конкретизуючи при цьому в чому проявляються такі зусилля.

Колегія суддів вважає, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 зазнала душевних страждань і приниження, перенесла стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені її нормальні життєві зв`язки та погіршилися відносини з оточуючими людьми, вона вживала додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права.

Суд не взяв до уваги, що через розв`язання і ведення агресивної війни позивачка зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації його життя й безпеки.

Враховуючи встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, характер вимушених змін у її житті, глибину душевних страждань внаслідок ракетних обстрілів, дронових атак на місто та область, ведення інших бойових дій з ураженням цивільних об`єктів, що призводить до руйнування/пошкодження об`єктів інфраструктури, енергозабезпечення тощо внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а також місце проживання позивачки на території України у м. Кривому Розі, апеляційний суд, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, вважає, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивачки є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок російської федерації, у сумі 50 000 грн.

Такі висновки цілком узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22, у постанові 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23.

За встановлених обставин по справі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 неправомірними діями держави російська федерація. Враховуючи обставини справи і обґрунтування позову, вважає можливим визначити розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн.

При вирішенні спору за вимогами ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та зробив помилкові висновки про необґрунтованість позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Отде, з російської федерації, в особі Міністерства юстиції російської федерації,на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 50 000 грн моральної шкоди.

В задоволенні решти позвоних вимог позивача слід відмовити.

З огляду на те, що суд помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, рішення суду слід скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації, третя особа федеральне казначейство російської федерації, про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з російської федерації, в особі Міністерства юстиції російської федерації, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: