Єдиний унікальним номер судової справи: №487/7180/24
Номер провадження: 22-ц/812/1563/24
Суддя - доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

04 листопада 2024 року м. Миколаїв справа № 487/7180/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі: представника заявника - ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Рудь Ольгою Анатоліївною, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Афоніної С.М. в приміщені суду в м. Миколаєві, у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Миколаївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті,

встановив:

16 серпня 2024 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , звернулась до суду із заявою в порядку окремого провадження, заінтересована особа - Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Красне Скадовського району Херсонської області, у с. Красне Скадовського району Херсонської області, причина смерті - гостра серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця та встановлення факту родинних відносин з померлою, як між онукою та бабусею.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2024 року замінено заінтересовану особу на Миколаївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування заяви зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України у с. Красне Скадовського району Херсонської області, померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заявниця є онукою померлої по батьківській лінії, батько заявника ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3 . Документи, що підтверджують факт смерті ОСОБА_3 , видані установою на тимчасово непідконтрольній Україні території, є недійсними та не створюють правових наслідків, що зумовлюють неможливість реєстрації її смерті у встановленому законом порядку. Встановлення даного юридичного факту необхідно заявнику для проведення державної реєстрації смерті ОСОБА_3 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2024 року вимоги заяви ОСОБА_2 про встановлення факту смерті та встановлення факту родинних відносин роз`єднані в самостійні провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суду не надано доказів та документально не підтверджено наявність родинних зв`язків, що померла ОСОБА_3 є бабусею ОСОБА_2 та відсутні докази, що заявниця є заінтересованою особою та встановлення факту смерті особи впливає на її права, обов`язки чи законні інтереси.

Не погодившись із зазначеними ухвалою та рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати ухвалу про роз`єднання вимог та рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким заяву про встановлення факту родинних відносин та встановлення факту смерті на окупованій території задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що встановлення юридичного факту потрібно заявниці для державної реєстрації смерті ОСОБА_3 .

Висновок суду не узгоджується з усталеною практикою Верхового Суду, зокрема в постановах від 14 грудня 2022 року у справі №180/2132/21, провадження №61-2729св22, від 29 січня 2020 року у справі №243/385/19ц, провадження №61-27, від 06 червня 2024 року у справі №188/56/24, провадження №61-6215св24, від 26 квітня 2023 року у справі №337/3725/22, від 29 березня 2023 року у справі №753/8033/22, від 25 жовтня 2023 року у справі №607/1612/23 , провадження №61-6323св23, від 16 листопада 2021 року у справі №759/1443/22, від 12 травня 2021 року у справі №220/1582/20, від 07 вересня 2022 року у справі №759/5331/21.

Суд першої інстанції допустив формальний підхід при вирішенні справи, не зважив на виняткове значення юридичного факту смерті на окупованій території, з огляду на правові наслідки, пов`язані з ним, не звернув увагу на те, що єдиним ефективним способом захисту прав заявниці є саме встановлення фактів родинних відносин з померлою та смерті особи на тимчасово окупованій території України в одному провадженні. Суд також не врахував, що чинне цивільно-процесуальне законодавство України не забороняє одночасний розгляд справи про встановлення факту родинних відносин та про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, і як наслідок безпідставно відмовив у доступі до правосуддя заявниці та захисті її прав та інтересів у порядку окремого провадження.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суд від 18 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в частині оскарження ухвали суду першої інстанції повернуто.

В доповненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилалась на аналогічні з апеляційною скаргою обставини щодо судового рішення про роз`єднання заявлених вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу заінтересованою особою не подано.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_3 та встановлення факту смерті ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2024 року вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту смерті та встановлення факту родинних відносин роз`єднані, вимоги про встановлення факту смерті залишені в даному провадженні у справі під номером 487/7180/24, провадження № 2-о/487/202/24 та виділені у самостійне провадження вимоги про встановленні факту родинних відносин.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Красне Скадовського району Херсонської області, заявниця надала фотокопії: свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , видане 21 травня 2024 року органами окупаційної влади на тимчасово окупованій території «99500005 Скадовский районный отдел записи актов гражданского состояния Управления ЗАГ Херсонской области»; медичне свідоцтво про смерть №188/СК від 15 травня 2024 року, в якій вказана причина смерті - гостра серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця; пенсійного посвідчення, паспорту громадянина України.

Заявниця в заяві про встановлення факту смерті посилалась на те, що померла є її бабусею.

Судом установлено, що заявниця народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , її дівоче прізвище - ОСОБА_5 та її батьками вказані: ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_6 , відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 15 вересня 1992 року ЗАГС Калушського міськвиконкому Івано-Франківської області, актовий запис № 786. Згідно свідоцтва про шлюб, яке видане Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 17 вересня 2011 року, актовий запис №624, заявник ОСОБА_7 зареєструвала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_8 .

Батько заявниці ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та його батьками вказані: батьком - ОСОБА_9 , матір`ю - ОСОБА_10 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження.

До заяви заявник додала також фотокопію трудової книжки ОСОБА_3 з якої убачається, що вона у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_5 та розірванням шлюбу та укладенням шлюбу з ОСОБА_11 змінювала прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_12 та з ОСОБА_12 на ОСОБА_11 .

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про розірвання шлюбу, наданого на запит апеляційного суду Миколаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївському районі Миколаївської області від 19 жовтня 2024 року №1695/23.12-13, 15 листопада 1973 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області було складено актовий запис про розірвання шлюбу подружжя ОСОБА_5 , прізвище дружини після розірвання шлюбу - ОСОБА_13 .

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про шлюб, 02 серпня 1975 року Виконавчим комітетом Красненської сільської ради Скадовського району Херсонської області зроблено актовий запис про шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_11 .

Заявниця вказувала, що встановлення даного юридичного факту необхідно для проведення державної реєстрації смерті ОСОБА_3 .

У частині першій статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи Державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом ДРАЦСу факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

У частинах третій та четвертій статті 49 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.

Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

У пункті 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).

У заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша-друга статті 318 ЦПК України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.

Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан уведено із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року на території України, дія такого спрощеного порядку поширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України. Здебільшого цей спрощений порядок застосовується у зоні воєнних дій та на тимчасово окупованих територіях України, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

У частинах другій та третій статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) сформульовані як «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року) Суд приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади]є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року, § 142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 (провадження № 61-1428св23), від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22 (провадження № 61-1746св23), від 25 жовтня 2023 року у справі №607/1612/23 (провадження № 61-6323св23).

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 , суд керувався тим, що заявник не надала доказів на підтвердження наявності родинних зв`язків з ОСОБА_3 та про те, що вона є заінтересованою особою і встановлення факту смерті особи впливає на її права, обов`язки чи законні інтереси.

Зазначені висновки суду першої інстанції є передчасними з огляду на таке.

У справі, яка переглядається встановлено, що 16 серпня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та встановлення факту родинних відносин заявника з померлою, як між онукою та бабусею.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2024 року вимоги заяви ОСОБА_2 про встановлення факту смерті та встановлення факту родинних відносин роз`єднані в самостійні провадження.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Аналізуючи вказані обставини, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не довела, що є заінтересованою особою і встановлення факту смерті вказаної нею особи впливає на її права, обов`язки чи законні інтереси помилковими, з огляду на заявлені вимоги про встановлення факту родинних відносин з померлою, які роз`єднані та виділені судом в самостійне провадження.

Крім того, на думку апеляційного суду, помилковими є висновки суду першої інстанції про неможливість одночасного розгляду судом питань про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та встановлення факту родинних відносин з померлою особою з огляду на таке.

Зміст положень розділу IV «Окреме провадження» глави 1 ЦПК України свідчить про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються судами у загальному порядку, визначному статтею 294 ЦПК України.

Натомість для розгляду заяв про встановлення фактів смерті на тимчасово окупованій території України законодавством визначено спеціальний порядок, урегульований статтею 317 ЦПК України.

Так, частиною першою статті 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Відповідно до частини другої статті 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду.

Тобто для розгляду заяв про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України визначено певні відмінності від загального порядку, зокрема щодо суб`єктного складу заявників, строків розгляду справи та територіальної підсудності.

Однак, вказані відмінності не унеможливлюють розгляд судом в одному провадженні питань про встановлення юридичного факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та юридичного факту родинних відносин. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №180/2132/21, провадження №61-2729св22, на який посилається заявник в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, а також те, що чинне цивільно-процесуальне законодавство України не містить заборони на розгляд судом загальної юрисдикції заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення в одному провадженні, питання про встановлення юридичного факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та факту родинних відносин, за обставин цієї справи підлягало розгляду судом в одному провадженні.

Разом з тим, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо задоволення її заяви про встановлення факту родинних відносин з померлою, які судом першої інстанції виділені в самостійне провадження, не підлягають вирішенню судом апеляційної інстанції, оскільки згідно приписів частини шостої статі 367 ЦПК України вони не були предметом розгляду у даній справі в суді першої інстанції.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 у селі Красне Скадовського району Херсонської області.

Матеріали справи містять копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке видано органами окупаційної влади на тимчасово окупованій території України, а також медичне свідоцтво про смерть №188/СК від 15 травня 2024 року, в якій вказана причина смерті - гостра серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця.

Апеляційний суд враховує, що у межах розгляду заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України суд має надати оцінку поданим заявником доказам, оскільки рішення суду в такій категорії справ повинно ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх доказів у сукупності, зокрема з урахуванням документів, виданих так званими органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Суд апеляційної інстанції враховує доводи заявника та зміст копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, копії довідки про причину смерті, які видані органами окупаційної влади на тимчасово окупованій території, а також вік вказаної особи.

Враховуючи надані заявником докази та встановлені під час розгляду справи обставини, колегія суддів вважає доведеним факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і наявність підстав для задоволення вимог заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції не можна вважати обґрунтованими, оскільки вони є передчасними та не є такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Відповідно до положення пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, рішення суду необхідно скасувати, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

За таких обставин, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 .

Колегія суддів зауважує, що частиною другою статті 319 ЦПК України встановлено, що рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до пункту 15 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за №719/4940, якщо державна реєстрація смерті проводиться на підставі рішення суду про оголошення особи померлою або встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, надісланого судом, свідоцтво про смерть оформлюється та видається заявнику під час його звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником - адвокатом Рудь Ольгою Анатоліївною, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки села Красне Скадовського району Херсонської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Красне Скадовського району Херсонської області, причина смерті - гостра серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 05 листопада 2024 року.