КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про повернення безпідставно набутих коштів, стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ "Приватбанк", згідно з яким просив:

- визнати незаконними дії щодо АТ КБ "Приватбанк" щодо автоматичного списання коштів з рахунку ОСОБА_1 у сумі 31700,00 грн.;

- стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 безпідставно списані з рахунку ОСОБА_1 кошти у сумі 31700,00 грн.;

- стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 7512,13 грн. та три відсотки річних у сумі 1709,00 грн. за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 29.03.2022 по 14.01.2024;

- стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 7000,00 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22.02.2022 у справі № 351/321/21 у задоволенні позову банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 283, 34 грн відмовлено у повному обсязі.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» в самостійному порядку стягнуло із зарплатної картки позивача, в рахунок погашення заборгованості перед банком, кошти у сумі 47 647, 38 грн, що значно перевищувало суму заборгованості по кредитних зобов`язаннях позивача перед банком, яка складалась із заборгованості за тілом кредиту у сумі 15 947,10 грн.

Отже, вважав, що банк безпідставно стягнув з позивача суму у розмірі 31700,00 грн.

Також позивач зазначав, що у зв`язку із незаконним та безпідставним стягненням відповідачем грошових коштів із його заробітної картки, у сумі 31700,00 грн, він зазнав моральних страждань, які були пов`язані із неможливістю протягом тривалого часу користуватися частиною належних йому грошових коштів, що змушувало позивача обмежувати себе в щоденних побутових потребах, позбавляло можливості позивача придбати певні матеріальні блага, які він очікував придбати за незаконно стягнуті банком кошти.

Крім цього, позивач постійно переживав та переживає з приводу повернення цих коштів, змушений звертатися до суду для захисту своїх майнових прав, що створює для нього додатковий дискомфорт та відволікає позивача від його повсякденного життя.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15.02.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 безпідставно списані з рахунку ОСОБА_1 кошти у сумі 31700,00 грн., три відсотки річних у сумі 1709,00 грн. та інфляційні втрати у сумі 7512,13 грн. за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 29.03.2022 по 14.01.2024. Відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення компенсації моральної шкоди. Стянуто з АТ КБ "Приватбанк" в дохід Держави судовий збір у розмірі 1034,07 грн. (а.с. 144-152).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки у рішенні Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22.02.2022 по справі №351/321/21, на яке посилається позивач, не досліджувалися суми повернення коштів, не має ознак преюдиційності правова оцінка факту погашення тіла кредиту в більшому розмірі, як доказ безпідставності отримання відповідачем майна/коштів.

Вказує на неврахування судом першої інстанції того, що наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України.

При цьому, зазначає про свою незгоду з розрахунком позивача щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки наразі відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів у розмірі 31700,28 грн.

Зазначає, що факт сплати позивачем відсотків протягом строку кредитування, який можна побачити з виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, є актом згоди на запропоновані банком умови кредитування в частині розміру оплатності кредиту.

Зауважує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було проігноровано заяву відповідача про застосовування строків позовної давності до позовних вимог позивача.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 29.04.2024 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

22.05.2024 до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

28.05.2024 до суду надійшла відповідь відповідача на відзив позивача.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.04.2024 апеляційну скаргу залишено без руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено лише відповідачем і лише в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30.10.2012 ОСОБА_1 подав до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву-приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якою банком відкрито ОСОБА_1 банківський рахунок, для користування.

Згідно з посвідченням учасника бойових дій від 11.03.2016 року №108990 ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, безпосередньо брав участь в АТО.

У лютому 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Снятинського районного суду Івано-Франківської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на виникнення станом на 20.01.2021 року заборгованості у сумі 27 283, 34 грн та складається з наступного: 21 211, 56 грн - заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 00, 00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 21 211, 56 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 00, 00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 6 071, 78 грн заборгованість за простроченими відсотками; 0, 00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 0, 00 грн - пеня; 0, 00 грн - комісії.

22.02.2022 рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області у справі № 351/321/21 у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 відмовлено. Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили 28.03.2022 встановлено наступні обставини і зроблені такі висновки.

05.07.2018 ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 надіслав ПАТ КБ «Приватбанк» запит на розкриття інформації, що становить банківську таємницю, згідно якого вказала, що її чоловік ОСОБА_1 з лютого 2015 року призваний на військову службу по мобілізації, з 2016 року по 05.07.2018 проходить військову службу за контрактом. Посилаючись на вимоги п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей» повторно просить надати банк завірену інформацію по кредитній картці відповідача за період з 01.02.2015 по 01.07.2018.

15.10.2020 ОСОБА_1 на адресу АТ КБ «Приватбанк» надіслано лист, відповідно до якого він зазначає, що неодноразово усно та письмово звертався до відділення АТ КБ «ПриватБанк» в м. Снятин з проханням звільнити його у подальшому від нарахування відсотків за користування кредитом, штрафу/пені за несвоєчасну сплату платежів по кредиту. Усі звернення залишені поза увагою, Банк продовжує нараховувати відсотки за користування кредитом, штраф та пеню, у зв`язку з чим його борг тільки зростає. Просив АТ КБ «Приватбанк» незаконно зняті з нього відсотки за користування кредитом, штрафу/пені у період його перебування в зоні бойових дій зарахувати у рахунок погашення тіла кредиту.

24.09.2021 ОСОБА_1 на адресу АТ КБ «Приватбанк» знову надіслано лист, відповідно до якого він зазначає, що з лютого 2014 року по грудень 2019 року він був призваний на військову службу по мобілізації, яку проходив у зоні бойових дій. Щоб запобігти утраті кредитної картки, чи незаконному використанню інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції, він залишив кредитну картку вдома і з квітня 2016 року більше нею не користувався. Однак, після повернення додому виявив, що з кредитної картки щомісяця з травня 2016 року по вересень 2019 року здійснювалась якась покупка на суму 417, 96 грн. З жовтня 2019 року дана покупка оформлена відповідно до договору N 2327. Просив надати йому роз`яснення щодо даної покупки та копію договору.

14.09.2021 ОСОБА_1 подано до Снятинського ВП Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області заяву про факт вчинення АТ КБ «ПриватБанк» кримінального правопорушення.

Також, рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22.02.2022 у справі № 351/321/21 встановлено, що відповідно до довідки ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 на виконання Указу Президента України від 14.01.2015 N 15/2015 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 ; довідка військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2019 відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 26.03.2015 по 24.06.2016, з 14.10.2016 по 14.07.2017, з 08.09.2017 по 31.10.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України у районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.12.2019 майора ОСОБА_1 з 12.12.2019 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, у зв`язку із закінченням строку контракту, та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Отже, суд враховував те, що наявні у справі докази підтверджують факт участі ОСОБА_1 в антитерористичній операції та наявність у нього статусу учасника бойових дій, а відтак на нього поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто норми щодо ненарахування йому штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами.

Також, суд дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк», всупереч нормі п. 5 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», нарахував відповідачу відсотки, штрафні санкції, пеню за невиконання кредитних зобов`язань, нарахування здійснені у період несення відповідачем служби у Збройних Силах України, та включають в себе: операції за списання відсотків за використання кредитного ліміту, пеню за прострочення виконання кредитного зобов`язання та штрафи. АТ КБ «ПриватБанк» не мав права перекредитовувати наявні кредитні кошти відповідача, а також, нараховувати відповідачу пеню, штрафи, відсотки за користування кредитом протягом усього періоду, заявленого банком в розрахунку заборгованості, згідно п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Також, під час розгляду справи № 351/321/21 Снятинський районний суд Івано-Франківської області, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду України, викладену в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131 цс 193), та п. 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийшов до наступних висновків:

- загальна сума витрат по кредитних коштах ОСОБА_1 складала 7882,57 грн + 8064,53 грн = 15 947,10 грн, що становило його заборгованість за тілом кредиту;

- АТ КБ «Приватбанк», у самостійному порядку, автоматично стягнув із зарплатної картки ОСОБА_1 кошти у рахунок погашення заборгованості перед банком, які становлять 47647,38 грн, з яких: 36990,58 грн (здійснення банком операції «Автоматичне погашення простроченої заборгованості») + 3251,72 грн (здійснення операції «Переказ коштів між рахунками за договором «SAMDN52**9613») + 6883,65 грн (здійснення операції «Погашення обов`язкового платежу із картки «НОМЕР_2») + 521,43 грн (здійснення операції «Погашення поточного платежу з картки «НОМЕР_2»), що значно перевищує суму заборгованості по кредитних зобов`язаннях відповідача.

У свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц, преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового акта.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22.02.2022 у справі № 351/321/21 набрало законної сили 28.03.2022, обставини, щодо суми фактично стягнутих відповідачем коштів з позивача (47647,38 грн) та суми заборгованості позивача перед відповідачем за тілом кредиту (15 947,10 грн), були предметом дослідження у її межах.

При цьому, докази, які підтверджували ці обставини, досліджувались безпосередньо у судовому засіданні, а самі обставини встановлені в мотивувальній частині рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22.02.2022.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі обставини не підлягають повторному доказуванню у межах цієї справи, а сума безпідставно стягнутих (набутих) відповідачем з позивача грошових коштів складає 31 700,28 грн.

Разом з тим, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 17.04.2019 по справі № 759/1206/17.

При цьому, за приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, встановивши, що відповідач не мав права перекредитовувати наявні кредитні кошти позивача та нараховувати останньому пеню, штрафи, відсотки за користування кредитом, а також те, що різниця між сумою фактично стягнутих апелянтом коштів з позивача та сумою заборгованості позивача перед апелянтом за тілом кредиту становить 31700,28 грн., суд першої інстанції обгрунтовано вважав встановленим факт порушення прав позивача, у зв'язку з чим дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно списаних грошових коштів банком у розмірі 31700,00 грн. разом з нарахованими за період часу з 29.03.2022 по 14.01.2024 трьома процентами річними у розмірі 1709,00 грн. та інфляційними втратами у розмірі 7512,13 грн.

Посилання апелянта на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, з огляду на визначені позивачем підстави та предмет позову, про порушення свого майнового права, а саме про суму безпідставно стягнутих банком з позивача коштів останній міг дізнатися саме з висновків, зроблених Снятинським районним судом Івано-Франківської області у рішенні від 22.02.2022 року по справі № 351/32/21, а даним позовом звернувся до суду у січні 2024 року, тобто в межах строків позовної давності.

Щодо посилань апелянта на свою незгоду з періодом, за який позивач просить стягнути три проценти річних та інфляційні втрати, слід зауважити, що саме на підставі вищенаведеного рішення, яке не оскаржувалося відповідачем та набрало законної сили, банк, починаючи з 29.03.2022, повинен був зарахувати безпідставно списані кошти на рахунок позивача, оскільки в такій ситуації у відповідача на підставі рішення суду виникло грошове зобов`язання перед позивачем.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право у позивача нараховувати інфляційні втрати та три проценти річних виникло саме з 29.03.2022, тобто з наступного дня після набрання законної сили рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22.02.2022 по справі № 351/321/21.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його запереченнями щодо позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам відповідача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне і правильне по суті рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" про повернення безпідставно набутих коштів, інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова