Справа № 466/3230/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2024 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі головуючого-судді Боровкова Д.О., розглянувши у приміщенні суду у м. Львові у спрощеному позовному проваджені без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на її користь три проценти річних на підставі статті 625 ЦК України в розмірі 867,00 євро.

Свої вимоги мотивує тим, що 11 жовтня 2011 року рішенням Галицького районного суду м. Львова стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 2000,00 євро та 360,00 євро відсотків. Також, 02 жовтня 2013 року рішенням Галицького районного суду м. Львова стягнуто з ОСОБА_2 1440,00 євро; 27 травня 2014 року рішенням Галицького районного суду м. Львова з ОСОБА_2 стягнуто 540,00 євро, 23 липня 2015 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова стягнуто з ОСОБА_2 600 євро, 16 серпня 2016 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова стягнуто з ОСОБА_2 840 євро. Проте судові рішення не виконанні, і тому просить стягнути три проценти річних в розмірі 867 євро за період з 25 лютого 2019 року по 25 лютого 2024 року. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

18 вересня 2024 року представник відповідачки подав відзив на позов, в якому просить у позові відмовити та застосувати строк позовної давності, а також, зазначає, що відсутні правові підстави для нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат починаючи із дня введення на території України воєнного стану (24 лютого 2022 року) відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України /а.с.63-64/.

30 вересня 2024 року представник відповідача адвокат Гаталяк М.Я. подав до суду відповідь на відзив, в якій просить позов задовольнити у повному обсязі, покликаючись на те, що позивачкою не пропущений строк позовної давності, а пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не може бути застосований до спірних правовідносин /а.с.84-85/.

Рух справи у суді.

23 березня 2024 року представник позивачки адвокат Гаталяк М.Я. подав позов до Шевченківського районного суду м. Львова.

01 липня 2024 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова справу передано до Залізничного районного суду м. Львова за підсудністю /а.с.49/.

16 серпня 2024 року справа надійшла до Залізничного районного суду м. Львова.

20 серпня 2024 року ухвалою суду позов залишено без руху /а.с.56/.

27 серпня 2024 року до суду надійшла заява представника позивачки про усунення недоліків позову /а.с.57/.

28 серпня 2024 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовної провадження без виклику сторін, звільнено позивачку від сплати судового збору /а.с.58/.

18 вересня 2024 року до суду надійшло клопотання відповідачки про витребування всіх виконавчих проваджень у справі /а.с.65/.

20 вересня 2024 року ухвалою суду у задоволенні вищевказаного клопотання відмовлено /а.с.73/.

Враховуючи вимоги статей 279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом у справі.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2011 року рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі № 2-2192/2011 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 2000,00 євро та 360,00 євро відсотків /а.с.10/.

За наслідками розгляду вказаної справи, судовим рішенням від 11 жовтня 2011 року суд встановив юридичний факт того, що 10 грудня 2010 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач ОСОБА_1 позичила відповідачу ОСОБА_2 2000,00 євро, з терміном повернення до 10 січня 2011 року та сплатою процентів у розмірі 3 % від суми позики. Проте, ОСОБА_2 не повернула позичені кошти в обумовлений строк.

02 жовтня 2013 року рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/7912/13-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1440,00 євро, що в еквіваленті становить 15004,80 грн. заборгованості за договором позики /а.с.5/.

За наслідками розгляду вказаної справи, судовим рішенням від 02 жовтня 2013 року суд встановив юридичний факт того, що відповідач не виконала свого зобов`язання за договором позики, своєчасно не повернувши грошової суми. Оскільки відповідач користувалася грошовими коштами з 10 липня 2011 року по 10 липня 2013 року, сума заборгованості від 3% від суми позики складає 1440,00 євро, що в еквіваленті становить 15004,80 грн.

27 травня 2014 року рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/7912/13-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 540,00 євро, що в еквіваленті становить 8652,25 грн. заборгованості за договором позики /а.с.11/.

23 липня 2015 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1235/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 600 євро, що в еквіваленті становить 14400 грн., заборгованості по сплаті відсотків за договором позики від 10 грудня 2010 року /а.с.6,7/.

16 серпня 2016 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/2323/16-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 євро, що в еквіваленті станом на день винесення рішення, становить 23587 гривні 20 копійок заборгованості за договором позики від 10 грудня 2010 року /а.с.8,9/.

29 листопада 2018 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/2487/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено за безпідставністю позовних вимог /а.с.97-99/.

За наслідками розгляду вказаної справи, судовим рішенням від 16 серпня 2016 року суд встановив юридичний факт того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, а відтак, стягнення відсотків за надання позики є безпідставним, оскільки наявні судові рішення, якими стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за таким договором від 10 грудня 2010 року, а тому, на переконання суду, у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Предметом позову ОСОБА_1 у цій справі є стягнення трьох процентів річних за період з 25 лютого 2019 року по 25 лютого 2024 року, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 жовтня 2013 року про стягнення грошових коштів в розмірі 1440,00 євро, рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2014 року про стягнення грошових коштів в розмірі 540,00 євро, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2015 року про стягнення грошових коштів в розмірі 600,00 євро, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року про стягнення грошових коштів в розмірі 840,00 євро, а також, часткового невиконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2011 року в частині стягнення відсотків в розмірі 360,00 євро.

Відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивачки про невиконання ОСОБА_2 вищевказаних судових рішень, а також, не надала будь-якого документа, який би свідчив про погашення нею вищевказаної заборгованості перед позивачкою.

Крім цього, за результатом пошуку в Реєстрі виконавчих проваджень (АСВП) станом на 08 жовтня 2024 року встановлено, що в органах державної виконавчої служби у провадженні перебуває чотири виконавчих проваджень № 48913805, 51359241, 51359396, 52340242 з примусового виконання судових рішень про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Таким чином, суд погоджується з доводами позивачки, що загальна сума заборгованості відповідачки у зв`язку з неналежним нею виконанням судових рішень становить 5780,00 євро.

Позиція суду та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

З огляду на те, що рішення судів відповідачка не виконала, суд приходить до висновку про наявність у позивачки права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України трьох процентів річних унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду.

Щодо розрахунку позивачки трьох процентів річних за період з 25 лютого 2019 року по 25 лютого 2024 року.

Позивачка просить стягнути відповідно до статті 625 ЦК України три проценти річних за період з 25 лютого 2019 року по 25 лютого 2024 року

Щодо періоду розрахунку, суд погоджується з доводами відповідачки, що відсутні правові підстави для нарахування трьох процентів річних, починаючи із дня введення на території України воєнного стану (24 лютого 2022 року), з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 зазначається, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум, то вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Рішення суду не є підставою для виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло до ухвалення судового рішення на підставі договору. Зазначене рішення суду не трансформує та не припиняє грошове зобов`язання, а відтак твердження позивачки щодо наявності правових підстав для нарахування трьох процентів річних після 24 лютого 2022 року є неспроможними та не беруться судом до уваги.

Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

Таким чином, за період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року три проценти річних складають 519,72 євро, з яких: з 25 лютого 2019 року по 31 грудня 2019 року 147,27 євро (5780,00 x 3 % x 310 : 365 : 100), з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року 173,40 євро (5780,00 x 3 % x 366 : 366 : 100), з 01 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року 199,05 євро (5780,00 x 3 % x 419 : 365 : 100).

Щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Представником відповідачки було зазначено у відзиві про застосування позовної давності щодо періоду нарахованої заборгованості.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Приписи статті 260 ЦК України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17.

Відповідачка не виконала судові рішення, її загальна заборгованість у зв`язку з їх невиконанням становить 5780 євро.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Також, у пункті 19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX зазначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні№ від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Враховуючи, що з 12 березня 2020 року строки, визначені статтею 257 ЦПК України, були продовжені на строк дії такого карантину, а з 24 лютого 2022 року строк позовної давності зупинений на строк дії воєнного стану, позовні вимоги з 25 лютого 2019 року, заявлені в межах строку позовної давності.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22.

Висновки суду.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі прийшов до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню три проценти річних, нарахованих за період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року відповідно до вимог статті 625 ЦК України, в розмірі 519,72 євро, і тому позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, зокрема, на користь позивачки, яка була звільнена від сплати судового збору, стягнуто 519,72 євро, що складає 60% від суми в розмірі 867 євро, яку просила позивачка стягнути у позові на її користь, суд вважає, що з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню 726 грн. 60 коп. судового збору (1211,20 грн. /судовий збір/ : 100% х 60% = 726,60 грн.).

Щодо стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу, то суд прийшов до наступних висновків.

У матеріалах справи міститься копії договору від 18 березня 2020 року про надання правової допомоги, укладеного між позивачкою та адвокатом Гаталяком М.Я., та додатків № 1 та 2 до договору, квитанцією № 2 від 23 березня 2024 року згідно з яким вартість послуг адвоката у справі становить 6500,00 грн. /а.с.12-16/.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що спір який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

За таких обставин, з огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про часткове задоволення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн.

Керуючись статтями 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних в розмірі 519 (п`ятсот дев`ятнадцять) євро 72 євроцентів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3500 гривень 00 коп. витрат на правову допомогу.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 726 гривень 60 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Суддя:

Оригінал рішення.