Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

21 лютого 2024 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

представника позивача Піхоцької Л.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

Управління комунальної власності

департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

(79008, м. Львів, пл. Галицька, 15;

;

e-mail: )

до

ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

про звільнення самовільно зайнятого приміщення,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просить зобов`язати останню усунути перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями підвалу під індексом II загальною площею 56,9 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом виселення та заборони користування даними приміщеннями.

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що у будинку АДРЕСА_2 знаходиться нежитлове приміщення підвалу під індексом II загальною площею 56,9 м2, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова, в особі Львівської міської ради у складі будівлі Вірменського собору (літ А-3), загальною площею 876,8м2. У процесі здійснення своїх повноважень, Управлінню комунальної власності стало відомо, що вищезазначене приміщення комунальної власності незаконно утримується та використовується мешканкою квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 . Незаконне володіння останньою об`єктом комунальної власності порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє у повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом, вирішувати питання про подальше користування ним, у зв`язку з чим, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.12.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судовому засіданні представник позивача просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Проти розгляду справи з ухваленням заочного рішення не заперечила.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями рекомендованої кореспонденції та оголошеннями, в порядку ст.128 ЦПК України. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за її відсутності не скористалась.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо її, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Добросовісна участь особи у процесі вирішення її справи полягає, серед іншого, у недопущенні зловживань наданими їй правами. Дотримання балансу між інтересами усіх сторін при розгляді справи законодавцем покладено на суд, який, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін, також зобов`язаний дотримуватися встановлених законодавством засад та строків розгляду справи.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являлась у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу з ухваленням заочного рішення.

При цьому, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, будівля Вірменського собору (літ А-3), загальною площею 876,8м2, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у комунальній власності Львівської міської ради. У даному будинку знаходиться нежитлове приміщення підвалу під індексом II загальною площею 56,9 м2.

Відповідно до Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 01.10.2021 року № 856, одним з основних завдань управління є виконання функцій органу управління майном комунальної власності територіальної громади м. Львова.

До Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради із заявою під № 2-19469-0004 від 18.10.2023, звернулась Львівська громада Української єпархії Вірменської апостольської церкви. Заявником зазначалось, що відповідно до інвентаризаційної справи на Вірменський собор, дана будівля складається із собору, підвальних приміщень та прибудов, які зображені на поверхових планах. Проте, доступ до згаданих підвальних приміщень відсутній через незаконне заволодіння ними мешканкою квартири у суміжній будівлі по АДРЕСА_1 .

08.11.2023 Управління охорони історичного середовища за участю представників Управління комунальної власності, Галицької районної адміністрації, ЛКП «Старий Львів», Львівської громади Української єпархії Вірменської апостольської церкви, представника власниці кв. АДРЕСА_1 , було проведено візуальне обстеження підвальних приміщень Вірменського собору за адресою: АДРЕСА_2 , про що складений відповідний Акт візуального обстеження підвальних приміщень собору Успіння Пресвятої Богородиці на АДРЕСА_2.

Зі змісту даного акту вбачається, що, згідно із технічним паспортом на собор Успіння Пресвятої Богородиці на АДРЕСА_2 , наданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 06.07.2005р., підвальне приміщення, яке обстежувались є невід`ємною складовою приміщень, зазначених у поверховому плані підвалу собору. Вхід у підвальні приміщення здійснюється з вхідної брами будинку на АДРЕСА_1 , через вхідний тамбур, вниз по кам`яних сходах з кованим огородженням. Частина підвальних приміщень під індексом II фактично використовується власницею квартири АДРЕСА_1 , яка використовує їх для складських потреб.

17.11.2023 до Управління комунальної власності надійшло звернення Галицької районної адміністрації № 4-31-51958 від 15.11.2023 та звернення Управління охорони історичного середовища № 4-0004-52539 від 17.11.2023, щодо вжиття заходів по відновленню доступу до приміщень під індексом II загальною площею 56,9 м2 за адресою: АДРЕСА_2

22.11.2023 було проведено обстеження приміщень під індексом «II» площею - 56,9 м2, які зареєстровані у комунальній власності ЛМТГ у складі будівлі Вірменського собору (літ А-3) загальною площею 876,8 м2, про що складений Акт №413-нп/23 від 22.11.2023. Зі змісту даного акту, встановлено, що під час обстеження було виявлено, що частину приміщення під індексом «II» використовує мешканка (власниця) квартири АДРЕСА_1 , ? ОСОБА_1 для господарських потреб. Згідно усної інформації наданої ОСОБА_1 до приватизованої квартири АДРЕСА_1 належить комора у підвалі площею - 4,0 м2. На момент проведення обстеження ОСОБА_1 стверджувала, що комора у підвалі площею - 4,0 м2 знаходиться у підвальному приміщенні під індексом «II» площею - 56,9 м2. Однак, користувачем приміщень під час проведення обстеження не було надано жодних підтверджуючих документів, які свідчили б про те, що комора до квартири АДРЕСА_1 , знаходиться саме у приміщенні під індексом «II» площею - 56,9 м2, яке є складовою частиною будівлі Вірменського собору.

З урахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що предметом даного позову є вимога про звільнення самовільно зайнятого відповідачем приміщення, яке на праві власності належить позивачу. Незаконне володіння ОСОБА_1 об`єктом комунальної власності, поза волею власника такого приміщення, не дозволяє у повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись вказаним об`єктом нерухомості, що у свою чергу є порушенням права власника на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності: який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України врегульовані питання здійснення права власності, згідно з частинами першою, другою, сьомої якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст. 327 ЦК України, управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно ч. 1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Частиною 5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

З наведеного вбачається, що відповідач самовільно без дозвільних документів зайняла наведене вище нежитлове приміщення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради підлягають задоволенню та слід зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняте нежитлове приміщення підвалу під індексом II загальною площею 56,9 м2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання.

Водночас, формулюючи резолютивну частину судового рішення, суд виходить з того, що рішення про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняте нежитлове приміщення підвалу належним чином відновить порушені права позивача. У свою чергу, формулювання прохальної частини позовної заяви наведеної стороною, в частині заборони користування даними приміщеннями, не можна вважати належним та необхідним у цій ситуації, адже таке формулювання може тлумачитись по різному виконавцями даного рішення та особами інтересів яких воно стосується. Так, таке формулювання може бути незрозумілим, оскільки припускає декілька варіантів тлумачення, що може утруднити чи унеможливити його виконання. Зокрема, таке формулювання може створити ситуацію коли наведений об`єкт необхідно буде контролювати постійно або ж рішення виключить можливість відповідача набути право власності на даний об`єкт у передбачений законом спосіб, хоча таке право надано Конституцією України кожному громадянину.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача суму сплаченого позивачем судового збору в повному розмірі, що становить 2684 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняте нежитлове приміщення підвалу під індексом II загальною площею 56,9 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2684 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ? Управління комунальної власності

департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

(79008, м. Львів, пл. Галицька, 15;

; e-mail: );

представник позивача - Піхоцька Леся Володимирівна;

відповідач ? ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

Повний текст рішення складено 21 лютого 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький