Житомирський апеляційний суд
Справа №278/179/24 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/179/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та 3% річних від простроченої суми

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Татуйка Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила стягнути на свою користь із ОСОБА_2 23 862,00 доларів США за договором позики від 17.12.2018 зі змінами від 15.03.2019 та 3% річних від простроченої суми 3271, 00 доларів США за період з 18.06.2019 по 10.01.2024.

В обгрунтування позову вказала, що 17 грудня 2018 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 604 352 грн, що еквівалентно 21 584 доларів США, який було забезпечено договором іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Предметом іпотеки за вказаним договором було нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка за тією ж адресою з кадастровим номером :69:025:023.

Крім того, вказувала, що 15 березня 2019 року між нею та ОСОБА_2 було підписано договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 17 грудня 2018 року, зокрема збільшено суму позики до 762 915 грн, що еквівалентно 28 100 доларів США та визначено строк виконання зобов`язання - 17 грудня 2019 року. В подальшому, 09 грудня 2019 року між ними було розірвано договір іпотеки не через виконання основного зобов`язання, а у зв`язку із домовленістю сторін та укладення 09 грудня 2019 року ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу спірних об`єктів з ОСОБА_3 , які ОСОБА_2 оспорила у судовому порядку та договори визнані судом недійсними. Проте, ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики із подальшими змінами не виконала в повному обсязі у визначений договором строк, а тому основний борг складає 23 862, 00 доларів США.

У зв`язку із наведеним, вказала, що 18.12.2023 через свого адвоката звернулася із листом до ОСОБА_2 в порядку досудового врегулювання спору, проте вказаний лист повернувся за закінченням терміну зберігання.

Також зазначила, що згідно положень ст. 625 ЦК України за період з 18.06.2019 по 10.01.2024 на суму заборгованості має бути нараховано 3% річних від суми заборгованості, що становить 3 271,00 доларів США. Виходячи із наведеного, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 23 862 (двадцять три тисячі вісімсот шістдесят два) долари США основного боргу, 3 271 (три тисячі двісті сімдесят один) долар США трьох відсотків річних, а також судові витрати за розгляд справи в розмірі 26 272 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят дві) гривні 56 копійок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позивачем вимог повністю у зв`язку із спливом позовної давності. Заперечує щодо зазначеної в позові суми заборгованості та вказує, що за договором позики від 17.12.2018 вона отримала кошти в сумі 21 584, доларів США, значну частину з яких вона на сьогоднішній день вже повернула. Вказує, що не отримувала від позивача інших коштів та заперечує факт підписання нею змін та доповнень до договору позики та написання нею розписки. Наголошує, що позивачка пропустила строки позовної давності.

В апеляційному суді представник відповідачки адвокат Рябокляч К.О. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Позивачка та її представник адвокат Полонська Л.М. проти доводів апеляційної скарги заперечили з підстав, наведених у позовній заяві та рішенні суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору позики від 17 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), позикодавець передала у власність позичальнику гроші в сумі 604 352,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент 21 584 дол. США. Позичальник зобов`язалася повернути гроші, що не може бути менше суми еквівалентної 21 584 дол. США не пізніше 17 грудня 2019 року включно (а.с. 22).

17.12.2018 ОСОБА_2 складено Акт прийому-передачі (розписка) про те, що вона отримала від ОСОБА_4 кошти в сумі 21 584, 00 доларів США (а.с. 23).

17 грудня 2018 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики від 17 грудня 2018 року. Відповідно до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором позики отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Предметом іпотеки є житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка за тією ж адресою з кадастровим номером :69:025:023 Сторони оцінили предмет іпотеки на суму 600 000,00 грн (а.с. 24-25).

15 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 грудня 2018 року, пункт 1 договору позики було викладено в такій редакції: позикодавець передала позичальнику у власність гроші в сумі 762 915,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент 28 100 дол. США (а.с. 30).

Згідно договору про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., 17 грудня 2018 року за реєстровим № 9452, пункт 1.1 договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя викладено в такій редакції: цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики від 17 грудня 2018 року та договору про внесення змін та доповнень від 15 березня 2019 року, за умовами якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику в сумі 762 915,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент 28 100 дол. США (а.с. 31).

Згідно договору про розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 17 грудня 2018 року за № 9452 від 09 грудня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сторони цим правочином розірвали договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 17 грудня 2018 року за № 9452.

Станом на 17.12.2019 зобов`язання за договором позики від 17.12.2018 зі змінами від 15.03.2019 не виконані в повному обсязі, а наявний залишок неповернутих коштів становить 23 862, 00 доларів США (а.с. 14-15).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просила стягнути суму заборгованості за договором позики зі змінами та 3% річних згідно положень ст. 625 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, проаналізувавши фактичні обставини справи і вимоги законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Суд зауважив, що справа розглядалась за правилами загального позовного провадження у рамках якого суд позбавлений можливості отримувати і витребовувати докази за власною ініціативою. Так, судом встановлено, що відповідачка не виконала умов укладеного із позивачкою договору позики, а тому суд дійшов висновку про те, що боржник зобов`язаний сплатити позивачці суму основного боргу. Крім цього, невиконання основного зобов`язання потягнуло за собою наявність підстав для стягнення трьох відсотків річних. Іншого обсягу відповідальності за прострочення виконання основного зобов`язання укладений між сторонами правочин не містить.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.

Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13) від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1967цс15) та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив і в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).

Судом першої інстанції встановлено, що 17 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладено договір позики, за умовами якого остання отримала у позику кошти в сумі 604 352,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент 21 584 дол. США зі строком повернення не пізніше 17 грудня 2019 року включно (а.с. 22).

Факт передачі коштів в сумі 21 584, 00 доларів США підтверджується Актом прийому-передачі (розпискою) від 17.12.2018, яка складена та підписана ОСОБА_2 (а.с. 23).

В подальшому, 15.03.2019 сума позики була збільшена до 28 100 доларів США, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про внесення змін та доповнень до договору позики від 15.03.2019, при цьому строк повернення позики не змінився 17.12.2019 (а.с. 30).

Таким чином судом встановлено, що договором позики від 17.12.2018 та договором про внесення змін до нього від 15.03.2019 сторони узгодили всі істотні умови щодо суми грошових коштів, валюти кредитування та строків їх повернення.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що між сторонами виникли договірні правовідносини з позики, які відповідачем виконані не були і майнове право позивача було порушено відповідачем.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 заперечила факт підписання нею розписки про отримання нею коштів в сумі 21 584, 00 доларів США та підписання 15 березня 2019 року договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 грудня 2018 року.

Проте, вказані обставини, зокрема, встановлені Київським апеляційним судом під час розгляду справи № 374/266/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна про визнання договору розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним, що має преюдиційне значення в розумінні Великої Палати Верховного Суду, про що зазначено у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 грудня 2018 року, який укладено між сторонами 15 березня 2019 року, відповідачка не оспорювала, не просила визнати його недійсним чи удаваним правочином, чим не спростувала презумпцію правомірності правочину, яка встановлена у ст. 204 ЦПК України. У зв`язку з цим доводи ОСОБА_2 про отримання нею грошових коштів у меншій сумі, ніж зазначено в договорі позики є безпідставними.

До правовідносин що виникли між сторонами підлягають застосуванню положення ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України. Наявність договорів позики та оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а відтак суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і фактичними обставинами справи.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що між сторонами виникли боргові правовідносини щодо надання в борг позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 28 100 дол. США, що підтверджується змістом договору позики від 17.12.2018 та договором про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 грудня 2018 року, який укладено 15.03.2019, написаної власноруч відповідачем розписки про отримання коштів, згідно яких ОСОБА_2 зобов`язалася отримані кошти повернути позивачу в строк до 17.12.2019.

Отже, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості.

Виходячи із наведеного, колегія суддів встановивши, що між сторонами виникли боргові правовідносини, в яких відповідачка зобов`язалася отримані кошти повернути позивачу в строк до 17.12.2019, проте у визначений строк вказані зобов`язання не виконала в повному обсязі, у зв`язку із чим утворилася заборгованість в сумі 23 862, 00 доларів США, про що свідчить розрахунок заборгованості, вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про стягнення вказаної заборгованості.

Щодо стягнення 3% річних згідно положень ст. 625 ЦК України, колегія суддів зазначає.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.

Виходячи із наведеного, встановивши що зобов`язання за договором позики виконано не в повному обсязі, місцевий суд, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення 3% річних згідно приписів ст. 625 ЦК України.

Разом із тим, стягуючи суму коштів за прострочення виконання зобов`язання місцевий суд не врахував наступне.

Зі змісту договору позики вбачається, що строк виконання зобов`язання припадає на 17.12.2019, відтак вимоги згідно положень ст. 625 ЦК України можуть бути пред`явлені лише з часу закінчення строку дії договору, тобто із 18.12.2019.

Крім того, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.

Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Виходячи із наведеного, місцевий суд, дійшовши обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по договору позики, проте припустився помилки при вирішенні питання про стягнення 3% річних за користування коштами в період дії договору позики та у період воєнного стану. А тому рішення суду першої інстанції слід змінити та зменшити суму стягнутих 3% річних згідно положень ст. 625 ЦК України із 3 271 доларів США до 1565, 09 доларів США , які підлягають стягненню за період із 18.12.2019 по 23.02.2022. При цьому колегія суддів погоджується з формулою розрахунку 3% річних, наведеною позивачем.

Щодо позовної давності.

Прохання в апеляційній скарзі про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачем вимог повністю у зв`язку із спливом позовної давності свідчить про те, що відповідачка вважає позов обгрунтованим.

Проте посилання відповідачки на те, що строк позовної давності за борговими зобов`язаннями по позиці сплив, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч.2 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

З 12 березня 2020 року на усій території України було встановлено карантин, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який неодноразово продовжувався.

Постановою Кабінету Міністрів від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Тобто, з 12 березня 2020 року і до скасування карантину, строки позовної давності продовжені Законом, а тому позивачем не допущено пропуску строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог.

Окрім того відповідно до п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що встановивши дійсні обставини справи, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором позики, проте припустився помилки при обрахунку строку та розміру коштів, які підлягають стягненню згідно положень ст. 625 ЦК України. А тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні в означеній частині.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 , 390,391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2024 року в частині стягнення 3% річних від простроченої суми змінити, зменшити суму стягнутих 3% річних згідно положень ст. 625 ЦК України із 3 271 доларів США до 1565, 09 доларів США, які підлягають стягненню за період із 18.12.2019 по 23.02.2022.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.10.2024.

Головуючий Судді