Житомирський апеляційний суд
Справа №278/63/24 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Трояновської Г.С.

з участю секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №278/63/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 12 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Вальчука В.В.

встановив:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (далі ТОВ «УМ Факторинг») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №2725600 від 23.12.2021 року в розмірі 57 148,00 грн. Вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позову вказувало, що 23.12.2021 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі ТОВ «Лінеура Україна») та відповідачем було укладено договір №2725600 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». За вказаним договором ОСОБА_1 отримав позику у розмірі 7 000,00 грн. строком на 360 днів, шляхом переказу на його банківську картку № НОМЕР_1 з призначенням платежу поповнення карти та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% від суми кредиту за кожен день користування знижена процентна ставка та 1,99% від залишку суми кредиту за кожен день стандартна процентна ставка. За строк дії договору нараховані відсотки, які відповідачем не були погашені.

26 липня 2023 року ТОВ «Лінеура Україна» передала право вимоги за договором №2725600 від 23.12.2021 року ТОВ «УМ Факторинг», у порядку передачі прав вимоги за існуючим на дату передачі Договором факторингу №27072023 від 26 липня 2023 року.

Відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань, заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача.

Загальна сума заборгованості відповідача за договором складає 57 148,00 грн., з яких: 7 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 50 148,00 грн. заборгованість за відсотками.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 12 березня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість по кредитному договору №2725600 від 23.12.2021 року на загальну суму 57 148,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» заборгованість, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 7 000,00 грн. та прострочених відсотків за період із 23.12.2021 року по 01.03.2022 року, в іншій частині відмовити за безпідставністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом жодним чином не прийнято до уваги обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, зокрема той факт, що він перебуває на військовій службі під час мобілізації з 01.03.2022 року по теперішній час, у зв`язку з чим, на нього поширюються пільги передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом на весь час проходження військової служби.

З урахуванням викладеного, вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, а при прийнятті рішення по справі, просить врахувати часткове визнання позову, а саме - простроченої заборгованості за сумою кредиту (тіло кредиту), яка складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 7 000,00 грн. та прострочених відсотків за період з 23.12.2021 року (дата укладання договору) по 01.03.2022 (дата початку військової служби).

Представник позивача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач на підтвердження своїх аргументів щодо наявності у нього права на отримання пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в якості доказу надав копію Довідки виданої військовою частиною НОМЕР_2 від 08.02.2024 року, №1057. Позивач звертає увагу, що довідка видана на ім`я ОСОБА_1 , в той же час, згідно наданих відповідачем копій паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, його зазначено як ОСОБА_1 , що ставить під сумнів належність йому копії доказу. При цьому слід звернути увагу, що довідка видана 08.02.2024 року, тобто могла своєчасно бути наданою відповідачем до суду першої інстанції у встановлені строки.

Також, перебуваючи на військовій службі з 01.03.2022 відповідач, знаючи про укладений кредитний договір та борг не повідомляв кредитора про наявні обставини.

Також представник позивача просив з метою встановлення достовірності викладених у копії довідки відомостей та належності відповідачеві копії Довідки №1057 від 08.02.2024 року, виданої командиром військової частини НОМЕР_2 , витребувати у ІНФОРМАЦІЯ_1 письмову інформацію щодо того, чи призивався ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на військову службу по мобілізації під час дії воєнного стану, з зазначенням дати призову, та чи проходить він військову службу на даний час.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання з огляду на наступне.

Копія довідки №1057, яка видана командиром військової частини НОМЕР_2 від 08.02.2024 року, та підтверджує факт перебування молодшого сержанта ОСОБА_1 на військовій службі, була надана відповідачем разом із відзивом на позовну заяву від 22.02.2024 року, який містив докази направлення стороні позивача копії вказаних документів.

З урахування вказаного, оскільки стороною позивача клопотання про витребування вказаної інформації у суді першої інстанції не заявлялося, тому судом апеляційної інстанції не вбачається виключних підстав для задоволення клопотання та витребування інформації на стадії апеляційного перегляду.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з`явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 23.12.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено договір №2725600 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Тип кредиту кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 7 000,00 грн.

Відповідно до п.1.1. укладення цього договору здійснюється за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.

Строк кредиту 360 днів, що може бути змінений (у бік зменшення) в порядку та на умовах визначених в п.4.2 договору. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів (п.1.3. договору).

Відповідно до п.1.4. кредитного договору, реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: стандартна процента ставка 1,99 % в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього договору, якщо споживач не виконав умови зниженої процентної ставки; знижена процентна ставка 0,01 % в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього договору, якщо клієнт до 22.01.2022 (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту

Відповідно до п.п.2.1. кредитного договору, кошти кредиту надаються ТОВ «Лінеура Україна» у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту.

Згідно з п.п.2.4. кредитного договору, кредит вважається наданим в день перерахування ТОВ «Лінеура Україна» суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п.2.1 кредитного договору (а.с.10-13).

Вказаний договір підписаний ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису К310 23.12.2021 року.

До договору №2725600 про надання коштів на умовах споживчого кредиту додано Паспорт споживчого кредиту, який також підписаний електронним підписом (а.с.14).

Згідно листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 24.10.2023 року №2643_31, ТОВ «Універсальні платіжні рішення» 23.12.2021 року на підставі договору №ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019 року, було здійснено переказ коштів в сумі 7 000 грн. на рахунок клієнта номер картки НОМЕР_1 (а.с.15).

Листом АТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0/7-240212/43288 від 15.02.2024 підтверджено те, що відповідачу ОСОБА_1 належить платіжна картка № НОМЕР_3 на яку 23.12.2021 були зараховані грошові кошти в сумі 7 000,00 грн. (а.с.66).

За договором факторингу №27072023 від 26.07.2023, ТОВ «Лінеура Україна» відступило право вимоги ТОВ «УМ Факторинг» за кредитними договорами (а.с.6-7).

Згідно з п.2.1. договору факторингу ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується відступити ТОВ «УМ Факторинг» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «УМ Факторинг» їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Лінеура Україна» за плату на умовах, визначених договором.

Згідно з п.2.2. договору факторингу ТОВ «УМ Факторинг» набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги.

10.10.2023 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Факторинг» підписано реєстр прав вимог №1, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №2725600 від 23.12.2021, де боржником є ОСОБА_1 (а.с.8).

З копії платіжної інструкції №302 від 24.08.2023 вбачається, що ТОВ «УМ Факторинг» сплатив ТОВ «Лінеура Україна» 137203 грн. згідно реєстру прав вимоги №1 від 20.07.2023 (а.с.9).

Задовольняючи позов в повному обсязі суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними, ТОВ «Лінеура Україна» виконало свої зобов`язання за договором належним чином, надавши відповідачу кредитні кошти, проте відповідач, отримавши кредитні кошти, в порушення взятих на себе зобов`язань, суму боргу по кредиту не повернув, тому згідно розрахунку заборгованості, із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» підлягає стягненню заборгованості у розмірі 57 148,00 грн., з яких: заборгованість за кредитом 7 000,00 грн., заборгованість за відсотками за 360 днів користування кредитом 50 148,00 грн.

Колегія суддів в повній мірі із таким висновком суду погодитися не може з огляду на наступне.

За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором відступлення прав вимоги.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст.599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п.6 ст.81 ЦПК).

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Факт отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 7 000,00 грн. останнім визнається в зв`язку з чим вважає, що з нього підлягає стягненню заборгованість за основною сумою боргу в вказаному розмірі.

З фактом нарахування йому процентів ОСОБА_1 не погоджується з підстав наявності у нього пільг передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

У статті 1, 2 даного Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Вищевказаний пункт Закону є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц та від 11 грудня 2019 року у справі № 521/7927/16-ц.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Із копії довідки №1057, виданої командиром військової частини НОМЕР_2 від 08.02.2024 року, вбачається, що молодший сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 із 01.03.2022 року по теперішній час (а.с.56).

Таким чином, у період виконання умов договору №2725600 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення, ОСОБА_1 мав статус військовослужбовця Збройних Сил України та на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом згідно договору, починаючи з 01 березня 2022 року, чого судом першої інстанції враховано не було.

Таким чином, із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лінеура Україна» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 2725600 від 23.12.2021 року за основною сумою боргу (тілом кредиту) в розмірі 7 000,00 грн., оскільки в матеріалах справи не має даних, що відповідач основний борг погасив, а також він сам наявність такого боргу визнає, а також заборгованість по процентам за користування кредитом, яка становить 9 333,10 грн. з розрахунку: 7 000,000 грн. (тіло кредиту) ? 1,99 % (відсоткова ставка) ? 67 (кількість днів в період з 23.12.2021 по 01.03.2022), а всього 16 333,10 грн.

Суд першої інстанції, розглядаючи позов ТОВ «Лінеура Україна» неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення суми заборгованості стягнутої з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» за кредитним договором № 2725600 від 23.12.2021 з 57 148,00 грн. до 16 333,10 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, пропорційно до задоволених позовних вимог (28,6%) із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 767,62 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та судові витрати, понесені на забезпечення професійної правничої допомоги, у розмірі 1 144,00 грн. Крім того, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (100%) з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 4 026,00 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 12 березня 2024 року змінити, зменшивши суми стягнутих з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованості за кредитним договором № 2725600 від 23.12.2021 з 57 148,00 грн. до 16 333,10 грн., судового збору з 2 684,00 грн. до 767,62 грн. та витрат на правничу допомогу з 4 000,00 грн. до 1 144,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 026,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий Судді