Постанова

Іменем України

01 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/16582/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря: Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва

від 28 серпня 2024 року про відмову в забезпеченні позову

в складі судді Горбенко Н. О.

у цивільній справі №759/13970/24 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації

про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання укласти договір

У С Т А Н О В И В:

05 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Святошинська РДА у м. Києві), в якому просив:

1) визнати за ним право користування житловим приміщення - квартирою АДРЕСА_1 ;

2) визнати його наймачем квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача укласти з ним договір найму цієї ж квартири.

20 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира) та заборони Святошинській РДА у м. Києві, а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо квартири, в тому числі дії щодо виселення ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначав, що він неодноразово звертався до Святошинської РДА у м. Києві з проханням допомогти врегулювати питання щодо приватизації спірної квартири, однак жодної допомоги так і не отримав, у зв'язку з цим був змушений звернутися до суду. Після подання позовної заяви та відкриття провадження у даній справі йому повідомила сусідка про те, що квартира опломбована. Вважав, що такі дії свідчать про виселення його з квартири та переходу її у комунальну власність.

Позивач, посилався на те, що не вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру та заборони вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_1 з квартири суттєво ускладнить виконання рішення суду у даній справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач подав до суду апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права та без врахування всіх обставин, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що судом не взято до уваги існування між сторонами спору, оскільки після подання позовної заяви, відкриття провадження у справі, а також отримання інформації про те, що ОСОБА_1 на даний час мобілізований до лав Збройних Сил України, відповідач почав вчиняти дії щодо виселення та повернення квартири у комунальну власність.

Суд першої інстанції не надав оцінки негативним наслідкам не вжиття заходів забезпечення позову та не врахував, що після демобілізації позивач, внаслідок дій відповідача, залишиться без житла.

Суд не врахував, що існує обґрунтоване припущення, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки відповідач може укласти договір найму з іншою особою.

Вказував, що характер спору (майновий чи немайновий), згідно останнього правового висновку Верховного Суду, не впливає на можливість застосувати такий вид забезпечення позову, як накладення арешту.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що відповідач діє недобросовісно, оскільки дізнавшись, що наймачі квартири померли, а спадкоємець (позивач у справі) мобілізований, поданий позов про визнання права користування житловим приміщенням, почав вчиняти дії щодо виселення та переходу квартири у комунальну власність.

Також в обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішення процесуального питання про забезпечення позову.

За наведених обставин просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28.08.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову є неспівмірними із пред'явленими позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Так, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Таким чином, при вирішенні процесуального питання про забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Як неодноразово наголошує Верховний Суд в своїх постановах, в тому числі і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У даній справі, що переглядається, позивач пред`явив вимоги про визнання за ним права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідача укласти з ним договір найму щодо цього житла.

Отже, предмет спору у даній справі стосується права користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , що перебуває на балансі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилається на те, що має намір захистити своє право користування нерухомим майно, оскільки проживає в квартирі з народження як член сім'ї наймача і після смерті наймача продовжує постійно проживати, утримує квартиру у належному стані, однак переоформити особові рахунки на своє ім'я та зареєструвати місце проживання за цією адресою не може, оскільки договір найму житла з ним не укладався та на даний час він проходить військову службу.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідач вчиняє дії щодо його виселення, а також дії щодо передачі спірного майна у комунальну власність, просив накласти арешт на квартиру та заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії щодо квартири, в тому числі пов'язані з його виселенням.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 81/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №910/1200/20.

Аналіз наведених обставин та положень закону приводить до висновку, що не вжиття заходів забезпечення позову в обраний позивачем спосіб не зможе призвести до утруднення або неможливості виконання рішення суду про укладення договору найму квартири, оскільки в позовній заяві позивач заявляє вимоги про захист його права користування квартирою, а не права власності. Так, результат позитивного рішення не матиме наслідком зміну власника майна та відповідно необхідність переоформлення права власності за позивачем.

Крім того, передача відповідачем квартири у комунальну власність не перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача та не спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів.

Щодо вимоги заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти відповідачу дії, зокрема щодо виселення позивача, то даний вид забезпечення є неспівмірним з предметом позову, оскільки у даній справі відповідач не заявляв зустрічних позовних вимог про виселення. Більш того, представник позивача в судовому засіданні 01.10.2024 повідомив, що відсутній будь-який інший спір відповідача до ОСОБА_1 про його виселення із спірної квартири.

Приймаючи до уваги, що накладення арешту на квартиру та заборона здійснювати відповідачу вчиняти будь-які дії щодо квартири не є тим видом забезпечення позову, яке належним чином забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, що не вжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб несе негативні наслідки для позивача, які на його думку, полягають в тому, що він залишиться без житла, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки за своїм змістом є доводами по суті позовних вимог. Водночас, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки воно є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті (постанови Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі №914/970/18, від 10 листопада 2020 року у справі №910/1200/20).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду в немайнових спорах допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на майну є недоречними, оскільки суд першої інстанції відмовив в забезпеченні позову у зв'язку з тим, що позивач не довів необхідності вжиття такого виду забезпечення позову, а не у зв'язку з тим, що спір немайнового характеру.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

При цьому, колегія суддів враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява №18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява №49684/99).

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, надавши оцінку доводам заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову в заявлений спосіб.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28 серпня 2024 року про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська