Дата документу 20.02.2024 Справа № 336/5984/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/456/24 Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В.
Є.У.№ 336/5984/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року АТ «Перший Український міжнародний банк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в особі законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення , який уточнив під час судового розгляду, про виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_1 .

В уточненому позові банк зазначав, що 01 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_1 укладений кредитний договір №5258839, за умовами якого остання отримала кредит строком до 01 березня 2017 року у розмірі 25 000 доларів США. Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитування сторони уклали договір іпотеки № 5259336, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 . Через невиконання зобов`язань за кредитним договором на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, з відповідачки стягнуто заборгованість за договором кредиту по тілу кредиту та процентах в сумі 22 111,15 доларів США, по штрафам та пені в сумі 45 958,45 грн., а також 2 226, 93 грн. судового збору.

Оскільки означене рішення не виконувалось, а виконавчий лист неодноразово повертався стягувачу без виконання через відсутність у боржниці іншого майна, позивач прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у відповідності до ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження у пункті 4.7. договору іпотеки.

28 липня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» за позивачем зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 . Проживання та реєстрація відповідачів у належному Банку будинку перешкоджає йому в реалізації права власності, яке підлягає захисту.

Оскільки вказані обставини в силу закону є підставою для виселення мешканців житла, позивач просив про виселення відповідачів із спірного будинку із наданням у користування квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 12 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «ПУМБ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати , позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що житло, яке запропоновано відповідачам для постійного користування замість предмета іпотеки, не відповідає нормам ЖК України, оскільки в даному випадку порядок надання житла у постійне користування законом не врегульований, а відтак застосування даної норми буде помилковим. Окрім того, ОСОБА_1 , укладаючи договір іпотеки вказувала, що предмет іпотеки є не єдиним її можливим місцем проживання, а рішення про держану реєстрацію права власності на спірну квартиру АТ «ПУМБ» ОСОБА_1 не оскаржила.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявним матеріалами справи.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони не з`явилися.

Представник банку подав заяву про розгляд справи за його відсутності, пославшись на свою зайнятість в іншому процесі.

Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів і представника бланку.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, заперечення вдів оката ОСОБА_8 , який представляє інтереси ОСОБА_3 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Судом встановлено, що 01 березня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_1 укладений кредитний договір №5258839, за умовами якого відповідачка отримала кредит строком до 01 березня 2017 року у розмірі 25 000 доларів США. В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитування сторони уклали договір іпотеки № 5259336, предметом якого став будинок АДРЕСА_1 .

Через невиконання зобов`язань за кредитним договором на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2012 року, яке набрало законної сили, з відповідачки стягнуто заборгованість за договором кредиту по тілу кредиту та процентах в сумі 22 111,15 доларів США, по штрафам та пені в сумі 45 958 грн. 45 коп., а також 2 226 грн. 93 коп. судового збору (а. с. 6-17).

28 липня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» за позивачем зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Підставою звернення до суду із вказаним позовом АТ «ПУМБ» стало те, що проживання та реєстрація відповідачів в належному позивачеві будинку перешкоджає банку в реалізації права власності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що хоча позивачем і дотримані вимоги, що пред`являє закон при здійсненні процедури виселення, в частині надання громадянам, що виселяються, нового житла, проте на приміщення, яке банк просив виділити відповідачам у користування, не може розповсюджувати поняття житла, що має відповідати санітарним та технічним вимогам. Окрім того, суд першої інстанції врахував і той факт, що житло, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , позивач пропонує надати при виселенні відповідачів і в інших справах, що розглядаються судом, за тими ж самими вимогами (справа № 336/1810/20 за позовом акціонерного товариства «ПУМБ» до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про виселення, а також справа № 336/1859/20 за позовом акціонерного товариства «ПУМБ» до ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про виселення).

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки внормовані статтями 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» і до них, зокрема, відноситься невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання.

Відтак, статтею 33 Закону України «Про іпотеку» внормовано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Підстави для позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки визначені статтею 36 Закону «Про іпотеку», з якої випливає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. До окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, прирівнюється застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі (ст. 36 Закону України «Про іпотеку).

У статті 37 Закону «Про іпотеку» вказано, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є, зокрема, відповідне застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, а іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документом, що підтверджує перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказане означає, що перереєстрація права власності на нерухоме майно на підставі іпотечного застереження в силу ст. 33 Закону є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, що у даному випадку здійснюється без врахування волевиявлення іпотекодавця, тобто є примусовим стягненням.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Договором про іпотеку між сторонами в пункті 4.7 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, шляхом позасудового врегулювання, а саме: передачі іпотекодавцем у власність іпотекодержателю предмету іпотеки в рахунок виконання іпотекодавцем основних зобов`язань за договором про іпотечний кредит у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, як випливає із змісту пункту 4.7.2. договору між сторонами (а. с. 12).

28 липня 2017 року державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» за позивачем зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Вказане рішення державного реєстратора не оскаржено, воно є чинним.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 ЦК України встановлена непорушність права власності, а саме: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Главою 29 ЦК України врегульований захист права власності.

Зокрема, у відповідності до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 39 Закон України «Про іпотеку», встановлений спосіб захисту права іпотекодержателя у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, за змістом якого одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється як на підставі рішення суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, вимога про виселення осіб з житла, що набуте позивачем на підставі іпотечного застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є такою, що ґрунтується на законі, застосування якої як знаряддя захисту права прямо встановлено законодавством.

Разом з тим, Конституцією України гарантовано право особи на житло, що у відповідності до статті 47 Основного Закону означає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено в частині першій статті 40 Закону України «Про іпотеку», виселення всіх мешканців житлових будинків та житлових приміщень у випадку звернення стягнення на ці приміщення як на предмет іпотеки, проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення встановлений статтею 109 ЖК Української РСР, за змістом якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Будинок АДРЕСА_1 набутий ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.01.2007, тобто до укладення кредитного та іпотечного договорів, тому право власності на нього виникло не у зв`язку з використанням кредитних коштів на купівлю, а з інших підстав; він використовується як місце постійного проживання відповідача ОСОБА_1 та членів її сім`ї.

А отже у разі виселення мешканців цього будинку банк повинен надати у постійне користування їм інше житло.

Поняття житла міститься в статті 379 ЦК України, згідно із якою житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, а житловий будинок це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням встановлених законом вимог і призначена для постійного у ній проживання.

Зважаючи на наведене, нерухомість, яку можна кваліфікувати як житло, повинна бути призначеною і придатною для постійного проживання, тобто облаштованою необхідними комунікаціями, оснащеною місцями для відпочинку, приготування та прийняття їжі, вбиральнею, іншими приміщеннями, необхідними для реалізації усіх життєвих потреб особи.

Як виняток з загального правила про надання житла при виселенні, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132 -2 цього Кодексу, зазначено в частині 4 ст. 109 ЖК Української РСР.

З наведеного випливає, що навіть за умови виселення з житла, набутого за кредитні кошти, громадяни вправі претендувати на отримання іншого житла з фондів житла для тимчасового проживання за наявності такого житла у відповідних фондах та згоди на надання цього житла уповноваженими органами місцевого самоврядування.

Доводи апеляційної скарги про те, що нормами закону не врегульований порядок надання у постійне користування житла в подібних випадках є не обґрунтованими та спростовуються нормами права.

Так, статтею 132 -2 ЖК визначений порядок надання і користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, які встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31.03.2004 року затверджений «Порядок формування фондів житла для тимчасового проживання», за змістом пунктів 2, 3 якого житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання повинні відповідати санітарним і технічним вимогам і надаватися у розмірі не менш як шість квадратних метрів на одну особу.

За змістом «Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 422 від 31.03.2004, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються, зокрема, громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення, у розмірі не менш як шість квадратних метрів на одну особу.

З наведених положень слідує, що житло, яке надається при виселенні, має відповідати санітарним і технічним вимогам, тобто мати статус житла в розумінні наведених статей 379, 380 ЦК України.

Як було встановлено судом першої інстанції, банк запропонував відповідачам в якості тимчасового житла квартиру АДРЕСА_2 .

За змістом акту обстеження житлової квартири та прилеглої земельної ділянки, проведеного комісією районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району на виконання ухвали суду, житлова однокімнатна квартира АДРЕСА_2 має загальну площу в 30,8 квадратних метри, житлову площу 18,2 квадратних метри, відключена від центральної системи газопостачання та водопостачання, не оснащена приладом обліку електроенергії, вікна забиті фанерними щитами, вхідні двері забиті дошками та цвяхами, перебуває в занедбаному стані, не є придатною для проживання неповнолітніх, потребує капітального ремонту; прилегла до житлового будинку територія потребує благоустрою та вивезення сміття (а. с. 50-51 т. 2).

Вказане свідчить про те, що запропонована квартира не відповідає санітарним і технічним нормам, не є придатною для проживання в ній, не відповідає статусу житла.

Окрім того, судом першої інстанції було встановлено, що квартиру АДРЕСА_2 , АТ «ПУМБ» пропонує надати при виселенні відповідачів і в інших справах, що розглядаються судом, за тими ж самими вимогами (справа № 336/1810/20 за позовом акціонерного товариства «ПУМБ» до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про виселення, а також справа № 336/1859/20 за позовом акціонерного товариства «ПУМБ» до ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про виселення).

Такі дії відповідача є не припустимими та суперечать нормам Конституції України.

Надавши оцінку зібраним у справі доказам за правилами ст.ст. 77-81, 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що запропоноване банком приміщення не придатне для проживання родини відповідачки, та залишив вимоги банку без задоволення.

Допущена судом першої інстанції описка в мотивувальній частині оскаржуваного рішення про те, що позов підлягає задоволенню, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Вказаний недолік судового рішення підлягає виправленню судом першої інстанції у спосіб, передбачений ст. 269 ЦПК України.

Отже, аналіз викладеного свідчить про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає, оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: В.Ю. Бєлка

А.В. Дашковська