Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4889/24 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 101 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/4889/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту, що має юридичне значення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через адвоката Гречківського Вадима Дмитровича,

на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 серпня 2024 року, яка постановлена під головуванням судді Волкової Н.В. у м.Коростені,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 через представника адвоката Гречківського В.Д. у порядку окремого провадження звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просить: встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком - ОСОБА_1 .

Заява обґрунтована тим, що заявник та заінтересована особа перебували у цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дочка - ОСОБА_3 . Протягом семи років після народження дитини сім`я проживала разом та виховувала дитину, але у певний момент мати дівчинки почала зловживати алкогольними напоями та не виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню доньки, а тому з вересня 2022 року заявник та заінтересована особа ОСОБА_2 стали проживати окремо. З серпня 2023 року донька постійно проживає з батьком, тобто ОСОБА_1 , а мати дитини проживає окремо зі своїм співмешканцем. Наразі місце проживання матері дитини невідоме. Мати з донькою спілкується дуже рідко. Факт зловживання матір`ю алкогольними напоями підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 січня 2023 року в справі №761/27607/22, яким встановлено, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала батьківські обов`язки по вихованню неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , що виразилося у перебуванні матері в стані алкогольного сп`яніння та залишення дитини без нагляду, чим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП. Починаючи з серпня 2023 року, ОСОБА_1 самостійно виконує обов`язки по вихованню та утриманню дитини. З серпня 2023 року батько з донькою тимчасово проживає у м.Києві в орендованій квартирі АДРЕСА_1 , оскільки працює директором приватного підприємства, має стабільний регулярний дохід, що дозволяє забезпечити дитині гідний рівень життя. Дівчинка навчається у ліцеї №243 м.Києва та характеризується позитивно. Згідно з наданої керівництвом ліцею характеристики вихованням дитини займається лише батько (приймає активну участь у шкільному житті доньки, забирає її після уроків, відвідує шкільні збори). Мати дівчинки навпаки - життям дитини не цікавиться та упродовж шкільного року лише тричі забирала доньку зі школи. Встановлення факту самостійного виховання дитини та визначення її місця проживання необхідно для правової визначеності місця проживання дитини та реєстрації місця проживання дитини, для оформлення документів, необхідних для отримання батьком, який самостійно виховує дитину, соціальної допомоги, та вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини. Від встановлення факту самостійного виховання дитини та визначення місця її проживання до 18 років залежить виникнення у останнього права на соціальну допомогу, як особи, яка самостійно виховує дитину до 18 років, та створює юридичну визначеність у відносинах батька і дитини.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 серпня 2024 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 , не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, через представника адвоката Гречківського В.Д. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга аргументована тим, що предметом доказування факту самостійного виховання дитини та визначення проживання її з батьком є: підтвердження факту самостійного виховання дитини, закріплення постійного місця проживання дитини, визначення обсягу прав та обов`язків, які породжуються внаслідок задоволення такої заяви. Оскільки заявник не перебуває у шлюбі, але має спільну дитину, яку сам виховує без участі матері, яка усунулася від виконання батьківських обов`язків, вкрай важливо для дитини аби батько мав усі права щодо реалізації прав дитини на освіту, медичне забезпечення, відпочинок тощо, отримання соціальної допомоги по самостійному вихованню дитини. Під час подання заяви також були додані докази того, що мати негідно виконує свої батьківські обов`язки, а саме, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2023 року в справі №761/27607/22, яким судом встановлено, що мати неналежним чином виконувала свої батьківські обов`язки по вихованню неповнолітньої доньки, що виразилось в перебуванні матері в стані алкогольного сп`яніння та залишення дитини без належного нагляду, чим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП. Рішення суду не сприяло поверненню матері до нормального життя та налагодженню виконання своїх материнських обов`язків. Більше того, заявником було подано заяву про встановлення факту самостійного виховання дитини та визначення місця проживання дитини, а в ухвалі суду про відмову у відкритті провадження у справі йдеться лише про встановлення факту утримання дитини. Отже, суд першої інстанції, вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження у справі, не розрізнив ці поняття, що має наслідком винесення незаконної ухвали, яка обмежує право заявника на звернення до суду. У свою чергу, суд першої інстанції на стадії відкриття провадження вдався до аналізу питань, які повинні вирішуватися під час розгляду справи по суті. Вважає, що суд першої інстанції у судових засіданнях мав з`ясувати, чи дійсно заява відповідає найкращим інтересам дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, так як дитина вже тривалий час проживає разом із батьком.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник заявника адвокат Гречківський В.Д. апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає провадженню у справі, - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Так, Службі у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації судова повістка доставлена до електронного кабінету (а.с.82). Судова повістка, що надсилалися заінтересованій особі ОСОБА_2 , повернута Укрпоштою з відміткою у поштовому повідомленні: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.83-86). За положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначено наступну мету для встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини її батьком та визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком - для правової визначеності щодо місця проживання дитини та реєстрації місця проживання дитини, для оформлення документів, необхідних для отримання батьком, який самостійно виховує дитину, соціальної допомоги, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, з підстав, передбачених п.1 частини першої ст.186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що висловлювання «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п.1 частини першої ст.186 ЦПК України), «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п.1 частини першої ст.255 ЦПК України) стосуються як позовних вимог, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих вимог, які взагалі не можуть розглядатися судами. Жоден нормативно-правовий акт, який регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не передбачає можливості підтвердження факту перебування на утриманні дитини судовим рішенням, а тому встановленню в судовому порядку, в тому числі і в порядку окремого провадження, такий факт не підлягає. Обґрунтування того, що факт, про встановлення якого подано заяву, безпосередньо породжує юридичні наслідки, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав та встановлення такого факту в судовому порядку передбачено певним законом, заявник не навів.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із такою підставою для відмови у відкритті провадження у справі, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що встановлюються судом при розгляді справи визначено частиною першою ст.315 ЦПК України, який не є вичерпним.

Згідно з частиною другою ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 виснувано, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує та утримує дитину.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України.

Частиною першою ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини грунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу (визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою).

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст.157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст.150,151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, необхідних для виховання дитини.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України).

За таких обставин, із настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

Частиною першою ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої ст.155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У цій справі заявник просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Так, у ст.165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Із огляду на зазначене вбачається, що у цій справі наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дитини та/або ухилення від участі у вихованні та утриманні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята cт.19 СК України).

Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт самостійного виховання та утримання малолітньої доньки батьком не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованої особи щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Зазначене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22.

Відповідно до частини четвертої ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За положеннями частини першої ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною першою ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Із викладеного вище вбачається, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини, а також визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком не підлягають судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки існує спір про право щодо участі у вихованні й утриманні дитини, щодо місця її проживання, приймаючи до уваги існування загрози порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини, щодо визначення місця її проживання. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, у тому числі, обов`язків виховання і утримання дитини, обов`язків визначення місця її проживання, то ці питання не можуть з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків, а тому можуть вирішуватися у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої ст.315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Підсумовуючи викладене вище, факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком, вимога визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком не можуть розглядатися та бути встановленими, визначеними за правилами окремого провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті такого провадження, але помилився з підставами відмови, оскільки вважав, 'що факт перебування дитини на утриманні взагалі не може розглядатися в судовому порядку, в тому числі і в порядку окремого провадження, пославши при цьому на положення п.1 частини першої ст.186 ЦПК України, а тому на підставі ст.376 ЦПК України апеляційний суд змінює ухвалу суду першої інстанції, викладаючи її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Гречківського Вадима Дмитровича, задовольнити частково.

Ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 серпня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2024 року.

Головуюча Судді: