Єдиний унікальний номер судової справи:489/1687/24
Провадження № 22-ц/812/1123/ Доповідач апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

30 вересня 2024 року м. Миколаїв справа № 489/1687/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Татаріновим В`ячеславом Петровичем, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Микульшиної Г.А., в приміщенні цього ж суду в м.Миколаєві о 15 год. 05 хв., із складанням його повного тексту у цей же день, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про визнання додаткової угоди укладеною,

встановив:

08 березня 2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Татарінова В.П. звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання договору укладеним.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 23 грудня 2005 № 40/28 та протоколу проведення аукціону з продажу права оренди, яке належить міській раді, від 17 вересня 2017 за № З-ПО-13 ОСОБА_2 передано в оренду строком на 15 років земельну ділянку площею 90 кв.м.

01 квітня 2008 року між Миколаївською міською радою, як орендодавцем, та позивачем ОСОБА_2 укладеного договір оренди землі, зареєстрований у Миколаївській міській раді 14 травня 2008 за № 5659 та у Миколаївській регіональні філії ДП «Центр ДЗК» 14 травня 2008 за № 263.

Умовами вказаного договору пунктом 3.1 передбачено, що після закінчення строку договору оренди орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору звернутись письмово до орендодавця з проханням, щодо продовження строку дії договору.

Вказані положення кореспондуються також умовам статті 33 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції станом на момент укладення договору).

Позивач зазначав, що на початку січня 2023 року йому було виконано хірургічну операцію з заміни стегна в державі Ізраїль. В післяопераційний період він проходив відновлення в лікарні у вказаній державі, тому у строк до 14 лютого 2023 року не міг звернутися до Миколаївської міської ради із заявою про поновлення договору оренди землі.

01 червня 2023 року, після повернення до України, ОСОБА_2 подав до Миколаївської міської ради заяву про поновлення договору оренди спірної земельної ділянки, до якої було долучено проект додаткової угоди.

Позивач вказував, що оскільки Миколаївська міська рада протягом одного місяця після закінчення договору оренди не направила йому лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди, а він продовжує користуватись орендованою земельною ділянкою та виконувати інші умови договору, то цей договір, на його переконання, вважається поновленим.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 01 квітня 2008 року, зареєстрований у Миколаївській міській раді 14 травня 2008 року за № 5659 та у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 14 травня 2008 року за № 63, укладеною в запропонованій ним редакції.

Заперечуючи проти позову представник відповідача Миколаївської міської ради Бублич Н.П., у відзиві на позовну заяву посилалася на те, що позивачем не дотримано процедуру поновлення договору оренди землі на тих самих умовах і на той самий строк, передбачений статтею 33 Закону України «Про оренду землі», в зв`язку з чим позовна вимога щодо визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі не підлягає задоволенню.

17 квітня 2024 року до суду першої інстанції від того ж представника відповідача Миколаївської міської ради надійшло клопотання про закриття провадження у справі, оскільки, на його думку, заявлені позовні вимоги мають розглядатись господарським судом за правилами господарського судочинства.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2024 року в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відмовлено.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини з приводу оренди земельної ділянки на момент укладення договору виникли саме між Миколаївською міською радою та ОСОБА_2 , як фізичною особою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва 20 травня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог, які ґрунтуються на помилковому тлумаченні ним існуючого законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , яка подана його представником ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки позивач у справі є суб`єктом господарювання, його земельний спір з іншою юридичною особою, зокрема з органом місцевого самоврядування, щодо користування земельною ділянкою, наданою із земель державної або комунальної власності, належить до юрисдикції господарських судів.

Крім того, заявник посилався на те, що позивач дотримався процедури поновлення договору оренди землі на тих самих умовах і на той самий строк, передбачений статтею 33 Закону України «Про оренду землі», в зв`язку з чим позовна вимога щодо визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі підлягає задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Миколаївської міської ради Бублич Н.П., посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково з таких підстав.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим, оскаржуване рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, із матеріалів справи вбачається, що рішенням Миколаївської міської ради від 24 грудня 2005 року № 40/28 затверджено перелік земельних ділянок, право оренди яких підлягає продажу з аукціону (а.с. 50).

Згідно протоколу № З-ПО-13 від 14 вересня 2007 року з продажу права оренди земельної ділянки, яка належить Миколаївській міській раді, а саме права оренди земельної ділянки для розміщення зупиночного комплексу загальною площею 90,0 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки :01:085:0003, яка розташована в м. Миколаєві, на перехресті вул. Космонавтів та пр. Миру, переможцем аукціону є ОСОБА_2 (а.с. 15-16).

01 квітня 2008 року між Миколаївською міською радою та ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 23 грудня 2005 року за №40/28 та протоколу проведення аукціону з продажу права оренди, яке належить міській раді від 17 вересня 2007 року за №З-ПО-13, передала ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку загальною площею 90 кв.м. для розміщення зупинкового комплексу по АДРЕСА_1 (п.п.1.1., 2.1. договору) (а.с. 44-47).

Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для розміщення зупинкового комплексу.

Цільове призначення земельної ділянки 45 кв.м. землі комерційного використання, 45 кв.м. землі громадянського призначення.

Пунктом 9.3. договору сторони передбачили, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно визначати напрямок своєї господарської діяльності відповідно до призначення земельної ділянки та умов договору, одержувати продукцію й доходи, зводити в установленому порядку будівлі і споруди.

Вказаний договір оренди землі належним чином зареєстрований Миколаївською регіональною філією ПП «Центр ДЗК», про що 14 травня 2008 року у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 63, а в книзі записів договорів оренди запис № 5659.

На виконання умов зазначеного договору Миколаївська міська рада передала, а ОСОБА_2 прийняв в оренду земельну ділянку, що підтверджується актом приймання передачі земельної ділянки від 14 травня 2008 року (а.с. 14).

Відповідно до вказаного акту орендодавець на підставі рішення міської ради від 23 грудня 2005 року №49/28 та протоколу від 17 вересня 2007 року №З-ПО-13 передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку по АДРЕСА_1 , для розміщення зупинкового комплексу. Загальна площа земельної ділянки складає 90 кв.м., у тому числі 45 кв.м. землі комерційного використання, 45 кв.м. землі громадського призначення.

Відповідно до Акту про перенесення меж земельної ділянки на місцевість з прив`язкою кутів повороту ділянки до місцевих предметів від 10 жовтня 2007 року, інженером геодезистом КП «Госпрозрахункове проектно-вишукувальне бюро» Іскровим М.З. в присутності ОСОБА_2 проведено розмічення меж земельної ділянки на місцевості площею 90 кв.м. для розміщення зупинкового комплексу з торговельним кіоском по АДРЕСА_1 . Надана земельна ділянка може бути використана тільки по прямому призначенню.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 з 19 квітня 2010 року по теперішній час зареєстрований як фізична особа підприємець.

Основними видом діяльності ФОП ОСОБА_2 є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

З матеріалів справи вбачається, що в період з січня по квітень 2023 року ОСОБА_2 проходив лікування у ортопеда в м. Кірьят Гат, Ізраїль. Діагноз: стан після заміни правого стегна (а.с. 26-43).

01 червня 2023 року ОСОБА_2 подав до Миколаївської міської ради через Центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради заяву № 23040-07-03 про поновлення договору оренди спірної земельної ділянки, до якої було додано проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі (а.с. 21-22).

Судом установлено, що відповідь на вищевказану заяву ОСОБА_2 не отримав.

06 березня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Миколаївської міської ради з листом за вх. № В-805/ін2 з пропозицією укласти додаткову угоду до договору оренди від 01 квітня 2008 року, додавши до цього звернення проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі на тих саме умовах. Проте відповіді на звернення позивач не отримав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивачки, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим, за приписами частини другої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.

Набуття статусу фізичної особи підприємця не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізично особи підприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 147 ГК України визначені гарантії та захист майнових прав суб`єктів господарювання, за якими майнові права суб`єктів господарювання захищаються законом, а вилучення державою у суб`єкта господарювання його майна допускається не інакше як у випадках, на підставах і в порядку, передбачених законом.

Збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Право власності та інші майнові права суб`єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу.

У справі, що розглядається, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Основними видом діяльності ФОП ОСОБА_2 є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

01 квітня 2008 року між Миколаївською міською радою та ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 23 грудня 2005 року за №40/28 та протоколу проведення аукціону з продажу права оренди, яке належить міській раді від 17 вересня 2007 року за №З-ПО-13, передала ОСОБА_2 в оренду земельну ділянку загальною площею 90 кв.м. для розміщення зупинкового комплексу по АДРЕСА_1 (п.п.1.1., 2.1. договору) (а.с. 44-47).

Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для розміщення зупинкового комплексу. Цільове призначення земельної ділянки 45 кв.м. землі комерційного використання, 45 кв.м. землі громадянського призначення.

Пунктом 9.3. договору сторони передбачили, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно визначати напрямок своєї господарської діяльності відповідно до призначення земельної ділянки та умов договору, одержувати продукцію й доходи, зводити в установленому порядку будівлі і споруди.

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання останніх за цільовим призначенням (пункт «а» частини першої статті 91, пункт «а» частини першої статті 96 ЗК України). Аналогічний обов`язок визначений в абзаці десятому статті 35 Закону «Про охорону земель».

Звертаючись з вимогою до Миколаївської міської ради про визнання додаткової угоди укладеною, ОСОБА_2 посилався на порушення його прав, як орендаря земельної ділянки на поновлення договору оренди землі для розміщення зупинкового комплексу.

Відповідно до приписів земельного законодавства та умов спірного договору використання земельної ділянки за цільовим призначенням можливо виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.

Суб`єктом такого використання може бути особа суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.

Тож спір виник у межах правовідносин з набуття суб`єктом господарювання права оренди земельної ділянки, яка використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За змістом спірних правовідносин, суб`єктним складом сторін спору, законодавством, що застосовується до цих правовідносин, цей спір є господарським, та має розглядатися господарським судом за правилами господарського судочинства.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого та 01 квітня 2020 року у справах №916/385/19 (провадження № 12-167гс19) та № 320/5724/17 (провадження №14-385цс19) відповідно.

У частинах першій і другій статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи, що суд першої інстанцій розглянув по суті заявлених позовних вимог спір, що за своїм предметом підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, судове рішення, ухвалене у цій справі, слід скасувати, а провадження у справі - закрити.

З огляду на те, що апеляційний суд на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України дійшов висновку про закриття провадження у справі, відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України позивачеві роз`яснюється його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Миколаївського апеляційного суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

Керуючись статтями 367, 374, 377, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Татаріновим В`ячеславом Петровичем, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2024 року скасувати.

Провадження у справі №489/1687/24 за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про визнання додаткової угоди укладеною закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 30 вересня 2024 року.