Справа № 302/1088/24
Провадження № 2/302/341/24
Номер рядка звіту 38
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в повному обсязі)

02 жовтня 2024 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Повідайчика О.І., за участі секретаря судового засідання Сита Л.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Міжгірського районного суду Закарпатської області в селищі Міжгір`я цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та відповідачем 12 лютого 2023 року було укладено кредитний договір № 1154-7502, який підписано електронним підписом позичальника, відповідно до якого відповідач отримала кредит в сумі 4 800 гривень строком на 300 днів до 08 грудня 2023 року та сплатою процентів в розмірі 3% від суми кредиту за кожен день користування. Зазначений кредитний договір укладено в електронному вигляді. Відповідач отримала кошти, але умови договору не виконала, грошові кошти не повернула, тому позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 47 760,00 гривень, яка складається із: 4 800,00 грн простроченої заборгованості за кредитом, 42 960,00 грн простроченої заборгованості за нарахованими процентами.

06 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлено строки для їх подання.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили.

06 вересня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позов поданий представником відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Калинюком Романом Степановичем, в якому останній стверджує про недоведеність факту виникнення зобов`язальних відносин через відсутність в матеріалах справи доказів належності відповідачці платіжного засобу на який було здійснено позивачем переказ коштів на виконання договору про відкриття кредитної лінії № 1154-7502 від 12.02.2023. Звертає увагу на положення ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» щодо нікчемності умов договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом та правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 14.09.22 в справі № 755/11636/21, 08.02.2023 у справі № 168/349/20 та 16.11.2022 в справі № 755/9486/21. Зауважує на приписи ст. 633 і 634 ЦК України та правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 в справі № 342/180/17 й від 23.05.2022 в справі № 393/126/20. З посиланням на ст. 11 і 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 12 і 21 Закону України «Про споживче кредитування» представник відповідачки заявляє про несправедливість умов договору, якими установлено розмір відсотків та з цих підстав просить задовольнити позов частково й стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 1154-7502 від 12.02.2023 в розмірі 5 520,00 грн, з яких 4 800 грн сума кредиту та 720,00 грн сума відсотків в межах 15% від суми простроченого платежу.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надходила.

Дослідивши матеріали справи, суд установив фактичні обставини справи та дійшов таких висновків.

Суд встановив, що 12 лютого 2023 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1084-2170, підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором А3864, за умовами якого останній було надано кредит у розмірі 4 800,00 грн, зі сплатою відсотків, а саме: в період заявленого позичальником строку користування кредитом строком на 10 днів за зниженою відсотковою ставкою у розмірі 2,50 % в день; а після спливу вказаного строку за стандартною відсотковою ставкою у розмірі 3% за кожен день користування кредитом, строком кредитування 300 днів, до 08 грудня 2023 року. Відповідачка була ознайомлена з умовами кредитування, що свідчить підписання нею електронним підписом одноразовим ідентифікатором А3864 паспорту споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) та таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за Договором № 1154-4502 (Графік платежів за Договором).

Факт виконання Договору № 1154-4502 від 12 лютого 2023 року позивачем та виникнення між сторонами зобов`язальних відносин підтверджується відомостями довідки Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» від 01.07.2024, з якої слідує, що від ТОВ «Укр Кредит Фінанс» через систему платежів LiqPay 12 лютого 2024 року було здійснено перерахування коштів у сумі 4 800,00 грн за договором № 1154-4502 на картку № НОМЕР_1 ID платежу та довідкою ТОВ «Укр Кредит Фінанс».

Відповідачка умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала, в зв`язку з чим її заборгованість станом на 25 червня 2024 року, згідно розрахунку позивача, складає 47 760,00 грн, яка складається із: 4 800,00 грн прострочена заборгованість за кредитом, 42 960,00 грн прострочена заборгованість за нарахованими процентами за період з 12 лютого 2023 року до 25 червня 2024 року. Вказаний факт підтверджується довідкою про укладений договір, відповідно до якого надана фінансова послуга, а саме надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, станом на 25.06.2024, виданою ТОВ «Укр Кредит Фінанс».

Відповідачем зазначені факти не спростовані. Натомість, суд зауважує на тому, що у відзиві на позов представник відповідачки просив задовольнити позов частково та стягнути з відповідачки на користь позивача суми 5 520,00 грн в числі яких: 4 800,00 грн основного боргу та 720,00 грн відсотків (в межах 15% від суми простроченого платежу). Наведене свідчить, що сторона відповідачки визнала факт існування договірних та зобов`язальних відносин і наявності простроченого боргу (за основним боргом) в зазначеній сумі.

Відтак зазначені обставини доводяться належними доказами, які суд визнає допустимими й достовірними та достатніми для встановлення цих фактів.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України врегульовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до вимог абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлено, що електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з вимогами ч. 1 та 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

За приписами статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Положеннями статті 12 цього Закону визначено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до п. 12 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовується положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Враховуючи встановлені судом обставини щодо існування між сторонами договірних і зобов`язальних відносин та факту порушення зобов`язання з боку відповідачки, суд доходить висновку про вчинення останньою порушення прав позивача та наявності в останнього підстав для їх судового захисту.

Судом проаналізовано доводи представника відповідачки, викладені у відзиві на позов.

Стосовно доводів про неналежність доказів щодо здійснення фінансової операції позивачем на користь відповідачки й належності їй платіжної картки суд звертає увагу на такому. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України унормовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд констатує, що довідка Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» від 01.07.2024 та довідка ТОВ «Укр Кредит Фінанс» містить відомості про перерахування коштів у сумі 4 800,00 грн за договором № 1154-4502 на картку № НОМЕР_1 ID платежу . Відтак зазначені докази містять відомості, які входять до предмету доказування в цій справі, а тому є належними. Суд проаналізував зазначені докази в їх системному взаємозв`язку з договором № 1154-4502 від 12 лютого 2023 року та таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної ставки за Договором № 1154-4502 (Графік платежів за Договором), які містять відомості про платіжну картку відповідачки та підписані позичальницею електронним підписом одноразовим ідентифікатором А3864.

Також суд, уважаючи застосовним принцип висловлений в римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» («ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці»), зауважує на тому, що зазначені обставини визнані стороною відповідачки у відзиві на позов шляхом часткового визнання позову й, зокрема, визнанням суми кредиту, як факту виникнення договірних і зобов`язальних відносин.

Суд перевірив посилання представника відповідачки на положення ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», водночас зауважує, що останнім не зазначено, які положення Договору № 1154-4502 обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом. Правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 14.09.22 в справі № 755/11636/21, 08.02.2023 у справі № 168/349/20 та 16.11.2022 в справі № 755/9486/21 не є релевантними до цього спору. Суд не встановив положень договору, які б обмежували права відповідачки порівняно з правами установленими Законом України «Про споживче кредитування», а відтак знаходить підстав для застосування зазначеної норми матеріального права й врахування вказаних правових висновків Верховного Суду до спірних правовідносин.

Оцінюючи посилання представника відповідачки на ст. 633 і 634 Цивільного кодексу України та правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 в справі № 342/180/17 й від 23.05.2022 в справі № 393/126/20 суд робить висновок про те, що укладений між сторонами договір є публічним та договором приєднання. Водночас з урахуванням положень ст. 202-205, 626-629, 634, 635, 638-640 Цивільного кодексу України, за відсутності підстав передбачених § 2 глави 16 розділу IV ЦК України, враховуючи положення ст. 509, 525, 599 ЦК України та pacta sunt servanda зазначений договір є укладеним, а відтак є обов`язковим для виконання сторонами. Правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 в справі № 342/180/17 й від 23.05.2022 в справі № 393/126/20 не є релевантними до спірних правовідносин, позаяк умови договору № 1154-7502 від 12.02.2023 викладені в його тексті, який підписаний позичальницею.

Суд дослідив доводи представника відповідачки щодо несправедливості в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умов договору про установлення розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання в розмірі 2,5-3% та суперечності зазначених умов обмеженням статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» й твердження про необхідність обмеження їх 15 % від суми простроченого платежу.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача.

Суд зауважує, що сторонами договору № 1154-7502 від 12 лютого 2023 року було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов правочину, зокрема й щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, що не суперечить приписам діючих на час укладення договору законодавчих актів та відповідає положенням ст. 627 ЦК України. Узгоджений сторонами, що знайшло своє відображення в договорі, розмір відсотків не є видом забезпечення зобов`язання (неустойкою) відповідно до § 2 глави 49 розділу 1 книги 5 ЦК України, який застосовується як наслідок порушення зобов`язання в порядку глави 51 зазначеного розділу й книги Кодексу. Водночас такі є процентами, встановленими відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, й розмір яких згідно з приписами чинного на момент укладення договору законодавства, міг бути визначений вільно на розсуд сторін правочину. За таких обставин визначення (вільне погодження) сторонами розміру відсотків 2,5-3% за день користування кредитними коштами узгоджується з положенням цивільного законодавства про свободу договору та не порушує приписів чинного на момент укладення договору законодавства.

Відтак суд констатує про відсутність підстав для застосування приписів ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».

Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, «Руїз Торія проти Іспанії» від 09.12.1994).

З врахуванням зазначених положень Конвенції та рішень ЄСПЛ, як джерела права, (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») судом надано відповіді на аргументи сторін.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог.

Враховуючи викладене, оскільки, як установлено з фактичних обставин справи, відповідачка ухиляється від сплати боргу в добровільному порядку, то суд вважає за необхідне, задовольняючи позовні вимоги, стягнувши з неї на користь позивача заборгованість по кредитному договору в розмірі 24 000,00 грн (двадцять чотири тисячі гривень 00 к.), з яких 4 800,00 грн (чотири тисячі вісімсот гривень 00 к.) прострочена заборгованість за кредитом та 19 200,00 (дев`ятнадцять тисяч двісті гривень 00 к.) прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 к.).

Керуючись ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» (, місцезнаходження юридичної особи: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, офіс, 407) заборгованість за кредитним договором у розмірі розмірі 24 000,00 грн (двадцять чотири тисячі гривень 00 к.), з яких 4 800,00 грн (чотири тисячі вісімсот гривень 00 к.) прострочена заборгованість за кредитом та 19 200,00 грн (дев`ятнадцять тисяч двісті гривень 00 к.) прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» на відшкодування витрат по сплаті судового збору 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 к.).

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 02.10.2024.

Головуючий суддя О.Повідайчик