Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 552/354/24
Провадження № 2-н/553/118/2024
У Х В А Л А

Іменем України

21.02.2024м. Полтава

Суддя Ленінського районного суду міста Полтави Тимчук Р.І, розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» заборгованості за договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Головко О.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Полтави із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» заборгованості за договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством № 5220003 від 05.11.2019 на загальну суму 184097,39 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25.01.2024 року справу направлено за підсудністю до Ленінського районного суду міста Полтави.

20.02.2024 року справа надійшла до Ленінського районного суду міста Полтави та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана судді Тимчуку Р.І.

Частиною 2 ст. 167 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Статтею 162 ЦПК України визначено, що заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Так, за загальним правилом ст. 27 ЦПК України підсудність справ за позовами до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Виняток з даного правила становить альтернативна підсудність (ст. 28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст. 30 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах у справі № 460/4286/16-ц від 23.01.2018 та у справі № 640/16548/16-ц від 16.05.2018, до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦКУ); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст. 364, 367 ЦКУ); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст. 370, 372 ЦКУ); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.04.2019 (справа № 638/1988/17, провадження № 61-30812св18), правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. Позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 зазначила, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

У постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18 Велика Палата ВС визначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередній об`єкт спірних правовідносин.

Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна та стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Дослідивши матеріали поданої до суду заяви про видачу судового наказу та долучені до неї докази, суд приходить до наступних висновків.

Із заявлених заявником вимог та приєднаних до заяви документів вбачається, що предметом є прострочене грошове зобов`язання за Договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством № 5220003 від 05.11.2019, укладеним між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут», за яким уклали договір про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством, який є додатком до договору про постачання електричної енергії постачальника універсальних послуг за місцезнаходженням приватного домогосподарства споживача, на якому електрична енергія використовується для задоволення побутових потреб та/або потреб особистого селянського господарства. Місцезнаходження приватного домогосподарства: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1 договору № 5220003 від 05.11.2019 його предметом є наступне: за цим Договором споживач має право продавати постачальнику універсальних послуг електричну енергію, вироблену з енергії сонячного випромінювання та/або енергії вітру (необхідне підкреслити) об`єктами електроенергетики (генеруючими установками) приватного домогосподарства, а постачальник універсальних послуг бере на себе зобов`язання купувати у споживача електричну енергію за «зеленим» тарифом, встановленим НКРЕКП, в обсязі, що перевищує місячне споживання електричної енергії приватним домогосподарством, у строки, передбачені цим Договором. Величина встановленої потужності з енергії сонячного випромінювання становить 30 кВт.

Тобто правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі на підставі Договору № 5220003 про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством від 05.11.2019, безпосередньо пов`язані з конкретним домогосподарством.

Місцезнаходження приватного домогосподарства, щодо якого укладений договір є: АДРЕСА_1 , на яке розповсюджується юрисдикція Пирятинського районного суду Полтавської області.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що заява пов`язана з грошовим зобов`язанням за Договором № 5220003 про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством від 05.11.2019, відповідне приватне господарство, що виробляє енергію сонячного випромінювання, яка купується ТОВ «Полтаваенергозбут», розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку що дана заява має розглядатися судом за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна за правилами виключної підсудності, визначеними в ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Враховуючи, що заява про видачу наказу надійшла до Ленінського районного суду м. Полтави з Київського районного суду м. Полтави з порушенням правил підсудності, наявні підстави для відмови у видачі судового наказу.

У відповідності до частини 1 статті 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини 1 статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення недоліків.

Керуючись ст. ст. 165, 166, 260 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» заборгованості за договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Р. І. Тимчук