Справа № 352/2412/21
Провадження № 22-ц/4808/558/24
Головуючий у 1 інстанції ОЛІЙНИК М. Ю.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю особи, в інтересах якої подана апеляційна скарга, відповідача ОСОБА_1 , та його представника адвоката Білана Н.М., представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Новосільської О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Білана Назара Мироновича на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Олійником М.Ю. 05 лютого 2024 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 09 лютого 2024 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді ОСОБА_2 звернулася позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_3 . На випадок своєї смерті батько не залишив заповіту, тому належне йому на день смерті майно, спадкується за законом. Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , були дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 (відповідач), які проживали та були зареєстровані з померлим в одному будинку на день його смерті. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_4 .. Після смерті матері, яка теж не склала заповіту, спадкоємцями першої черги є вона, ОСОБА_2 , та її брат ОСОБА_1 .

Зазначає, що прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання відповідної заяви у встановлений законом шестимісячний термін до Тисменицької державної нотаріальної контори, а брат також прийняв спадщину, оскільки проживав із спадкодавцем на день її смерті. Через відсутність правовстановлюючого документу нотаріальною конторою позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері.

Спадкове майно складається з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 : житловий будинок 1974 року забудови, гараж, погріб, стодола, комора, стодола, стайня, літня кухня, криниця. Вказане домоволодіння збудоване її батьками, які перебували в шлюбі (1974 рік побудови, зазначений в технічному паспорті), а отже є їх спільною сумісною власністю та належить їм в рівних частках по 1/2.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частку домоволодіння, що успадкували спадкоємці першої черги: дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 , які проживали із спадкодавцем на день його смерті. Отже, матері позивача ОСОБА_4 належала 1/2 частина цього домоволодіння, як частка у спільному сумісному майні подружжя та 1/4 частина, успадкована після смерті чоловіка ОСОБА_3 . Інша 1/4 успадкована ОСОБА_1 .

Проте, в подальшому ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 листопада 2022 року (спадкова справа №210/2002 р), зареєстроване в реєстрі за № 774, після смерті ОСОБА_3 на все домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, оформлення права власності на спірний будинок в цілому на ім`я відповідача ОСОБА_1 є порушенням прав позивачки на спадкування належної їй частки у спадковому майні. Так, на день смерті ОСОБА_4 їй належало 3/4 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Саме таку частку в домоволодінні складає спадкове майно, належне ОСОБА_4 на день її смерті і право на спадкування якої мають спадкоємці першої черги: позивач ОСОБА_2 та її брат, відповідач ОСОБА_1 , по 3/8 частки.

Просила суд визнати за нею право власності на 7/16 часток (4/16 як члену колгоспного двору, а 3/16 в порядку спадкування після смерті матері) домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку1974 року забудови, гаража, погреба, стодоли, комори, стайні, літньої кухні, криниці .

З урахуванням збільшених позовних вимог просила суд:

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 листопада 2022 року НСВ 965297 в частині 3/8 частки спадкового майна, у спадковій справі №210/2002 р., зареєстроване в реєстрі за № 774, видане ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання права власності (а.с. 137-141, том.1).

Рішенням Тисменицького районного суду позов задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 листопада 2022 року НСВ 965297 в частині 3/8 частки спадкового майна, у спадковій справі №210/2022 р., зареєстроване в реєстрі за №774, видане ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання судових витрат (а.с.17-20,том.2).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Білан Н.М. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Щодо ж до вимоги про визнання права власності на спадкове майно, вказує, що визнання права власності має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємцем за життя було набуто право власності, однак документ, що посвідчує право власності на нерухоме майно, втрачений і видача його дублікату не передбачена чинним законодавством, реєстрацію права власності спадкодавця за заявою спадкодавця у нотаріальному порядку можливо здійснити,застосовуючи у сукупності норми п.п 53 та 66 Порядку державної реєстрації на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених Постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127.

У даному випадку, суд не врахував того факту, що позивач не довів суду наявності перешкод для отримання правовстановлюючого документу в суб`єктах владних повноважень, які видали такий документ та провели реєстрацію права власності на підставі такого документу. Також, позивач не довів суду наявності перешкод для отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку, за умови самостійного отримання відповідних документів витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та надання їх нотаріусу, або за умови самостійного отримання необхідних для видачі свідоцтва документів нотаріусом - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої нотаріусом шляхом безпосереднього доступу до реєстру.

Щодо вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про прав на спадщину, вказує, що з аналізу первісного позову і заяви про збільшення позовних вимог позивач одночасно змінює предмет позову (матеріально-правову вимогу) і підставу позову.

Однак, одночасна зміна і предмета і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави та предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених позовних вимог (рішення ВС від 13.03.2018 року у справі №916/1764/17).

Зважаючи на практику Верховного Суду, збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру (Постанова ВС від 09.07.2020 року по справі №922/404/19, Постанова ВС від 17.02.2023 року по справі №902/560/20), а також така дія як заявлення додаткових вимог може кваліфікуватися лише як зміна предмету позову (Постанова ВС від 23.01.2020 року по справі №925/186/19).

Крім того, оскільки позивачем заявлена вимога про визнання частково недійсним свідоцтва про право спадщину за законом, яке видав державний нотаріус, то при зверненні із такою вимогою до суду необхідно було залучити до справи у якості співвідповідача або третьої особи державного нотаріуса Тисменицького районної державної адміністрації Колтун С.В., як особу, яка видала дане свідоцтво, і яка б спростувала чи підтвердила відповідні обставини, а також роз`яснити правові підстави прийнятих ним рішень за наслідком розгляду заяв спадкоємців.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.25-36,том.2).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, в інтересах якої подана апеляційна скарга, відповідача ОСОБА_1 , та його представника адвоката Білана Н.М., представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Новосільської О.Б., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 16 листопада 2018 року виконавчим комітетом Чорнолізької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис №30 (а.с. 5,том.1).

Довідкою виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 277 від 07 жовтня 2021 року підтверджено, що до дня смерті ОСОБА_4 разом з нею проживали та продовжують проживати: ОСОБА_1 , 1967 року народження (син), ОСОБА_5 , 1979 року народження (невістка), ОСОБА_6 , 2001 року народження (онук), ОСОБА_1 , 2002 року народження (онук), ОСОБА_7 , 2002 року народження, (онук) (а.с.14,том.1).

19 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 (а.с. 90,том.1).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 19 травня 2010 року Чорнолізькою сільською радою Тисменицького району, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 7,том.1).

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_3 , відділом ЗАГС Івано-Франківського міськвиконкому 21 лютого 1982 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , про що складено відповідний актовий запис № 239. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_10 , дружини ОСОБА_10 (а.с.8,том.1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрації шлюбу № від 11 жовтня 2021 року, згідно з актовим записом про шлюб № 23 від 14 листопада 1960 року, складеним Чорнолізькою сільською радою Тисменицького району, ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_3 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_12 » (а.с. 213,том.1).

28 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння в АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 (а.с. 98, том.1).

Постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 28 серпня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.12,том.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим повторно 19 жовтня 2018 року Виконавчим комітетом Чорнолізької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис №9 (а.с.6,том.1).

До дня смерті ОСОБА_3 у спадковому будинку проживали і продовжують проживати: дружина - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_1 1967 року народження, невістка ОСОБА_5 1979 року народження, онук ОСОБА_6 2001 року народження, онук ОСОБА_1 2002 року народження, онук ОСОБА_7 2002 року народження, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Тисменицької міської ради № 278 від 07 жовтня 2021 року (а.с.13,том.1).

У технічному паспорті, виготовленому 01 березня 2004 року, відображені характеристики житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 загальною площею 113,6 м.кв., житловою площею 86,1 м.кв. «А», що складається: з коридору 11,7 м.кв., кухні 5,4 м.кв., комори 3,7 м.кв., житлової 22,8 м.кв., житлової 23,1 м.кв., паливної 6,7 м.кв., житлової 22,2 м.кв., житлової 18,0 м.кв. На території знаходиться житловий будинок - «А», 1974 року забудови, гараж - «Б», погріб «В», стодола «Г», комора «Д», стодола «Є», стайня «Ж», літня кухня «З», криниця № 1 (а.с. 16-19,том.1).

Членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року значився голова сім`ї ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 , про що свідчить довідка виконавчого комітету Тисменицької міської ради від 07 жовтня 2021 року № 276 (а.с. 15,том.1).

Відповідно до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_5 , ОСОБА_3 був власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету від 23 грудня 2003 року № 45 (а.с. 75,том.1).

Рішення про реєстрацію права власності на вказане домоволодіння прийнято 07 квітня 2004 року і ніким не оспорюється . (а.с. 76,том.1).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого 06 лютого 1967 року Чорнолізькою сільською радою Тисменицького району, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 122,том.1).

16 листопада 2022 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння в АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_3 (а.с. 113,том.1).

16 листопада 2022 року державний нотаріус Тисменицької державної нотаріальної контори Ковтун С.В. видала свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його сину ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за вищевказаною адресою, спадкова справа № 210/2022 № 774 (а.с. 105,том.1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст..ст.16,49 ЦПК України, ст.ст. 1216, 1218,1223,1226, ч.1,3 ст.1268, 1270, 1301 ЦК України, ст.71 Закону України «Про нотаріат», встановивши, що на час смерті батька сторін ОСОБА_3 , йому належала лише 1/2 частина спірного домоволодіння, враховуючи, що інша половина домоволодіння, на час відкриття спадщини ОСОБА_3 , належала його дружині ОСОБА_4 , відтак нотаріусом помилково видано свідоцтво на право на спадщину відповідачу як спадкоємцю на домоволодіння в цілому, дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині 3/8 частини спадкового майна, і, відповідно, визнання права власності на вказану частину спадкового майна за позивачкою ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 .

З такими висновками апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до приписів частини 1 статті 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З огляду на викладене позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21).

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не повною мірою забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

В первісному позові (листопад 2021 року) ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 7/16 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку 1974 року забудови, гаража, погреба, стодоли комори, стодоли, комори,стодоли,стайні,літньої кухні,крамниці, з яких: 4/16, як члену колишнього колгоспного двору, а 3/16 успадкованих після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4,том.1).

За заявою ОСОБА_3 , державним нотаріусом Тисменицької державної нотаріальної контори 16 листопада 2022 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

Тому, у березні 2023 року ОСОБА_2 подала заяву, у якій просила за нею право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання права власності; визнати частково недійсним, в частині 3/8 частки спадкового майна, свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 листопада 2022 року НСВ 965297, у спадковій справі №210/2002 р., зареєстроване в реєстрі за № 774, видане ОСОБА_1 (а.с. 137-141, том.1).

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивачка ОСОБА_2 доповнила позовні вимоги новими вимогами про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до нотаріуса та отримав свідоцтво про право на спадкове майно, що було предметом судового розгляду, тобто з метою ефективного захисту своїх прав, позивачка була змушена змінила предмет позову і лише в частині. Підстава про визнання права на частку у майні як члена колгоспного двору відпала. Тому судом не приймаються доводи представника відповідача про порушення позивачкою ст. 49 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про одночасну зміну предмета та підстав позову не підтвердилися.

Згідно з положеннями статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з приписами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 та 3 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Оскільки рішення про реєстрацію права власності на спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , було прийняте 07 квітня 2004 року, до вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми СК України.

Так, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень статі 1301 ЦК, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було набуте ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під час перебування у шлюбу, зареєстрованого 14 листопада 1960 року, а отже кожному з них за життя належало по 1/2 частці вказаного домоволодіння.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Відповідно до статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті другого з подружжя видається за умови подання документів, що підтверджують право власності на таке майно, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При видачі свідоцтва нотаріус перевіряє факт належності майна подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності.

Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки.

Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.

Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.

Оскільки спірне домоволодіння було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , то після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3 06 квітня 2015 року відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема, 1/2 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги, які фактично прийняли спадщину, оскільки проживали разом з ОСОБА_3 на час його смерті, були його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 .

Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 набули по 1/4 частки спірного домоволодіння.

При цьому, суд зауважує, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження нею.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину спадкодавця ОСОБА_3 на все домоволодіння в цілому.

В подальшому, після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина: 3/4 (6/8) частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 1/2 (4/8) частини, що становить її частку в спільному майні подружжя, та 1/4 (2/8) частина, що була успадкована нею після смерті чоловіка ОСОБА_3 .

Спадкоємцями першої черги, після смерті ОСОБА_4 є її дочка ОСОБА_2 , яка у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та син ОСОБА_1 , який фактично прийняв спадщину, оскільки на час смерті ОСОБА_4 проживав з нею за однією адресою. Частки спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спадковому майні спадкодавця ОСОБА_4 , є рівними і, відповідно, склали по 3/8 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки на час смерті батька сторін ОСОБА_3 , йому належала лише 1/2 частина спірного домоволодіння, а інша половина домоволодіння на час відкриття спадщини ОСОБА_3 належала його дружині ОСОБА_4 , то нотаріусом помилково видано свідоцтво на право на спадщину спадкоємцю ОСОБА_1 на домоволодіння в цілому, відтак наявні правові підстави підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині 3/8 частини спадкового майна, і, відповідно, визнання права власності на вказану частину спадкового майна за позивачкою ОСОБА_2 , в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_4 .

Посилання представника особи, що подала апеляційну скаргу, на те, що належним відповідачем в даній справі мав бути нотаріус, не приймається судом, оскільки в справах про спадкування належними відповідачами є спадкоємці, що прийняли спадщину.

Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

До подібних висновків про те, що нотаріус не може бути відповідачем, якщо у позивача виник спір про право дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15, провадження № 14-190 цс 20.

Оскільки між спадкоємцями виник спір про право, тому лише вони можуть бути сторонами по справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Білана Назара Мироновича залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року.