Головуючий у І інстанції Маркєлова В.М.
Провадження № 22-ц/824/4320/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19 березня 2011 року у розмірі 51 111,14 грн. станом на 20 березня 2023 року, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 43 428,05 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 7 683,09 грн. Також просив стягнути з відповідача сплачений за подачу позову судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 19 березня 2011 року.

14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»» (скорочена назва - ПАТ КБ «ПриватБанк») на Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (скорочена назва - АТ КБ «ПриватБанк»).

При підписанні анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Як стверджує позивач, заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку (номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначено у довідці про отримані картки, що додається) із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 45 000,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Таким чином, як вказує позивач, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме згідно з п. 2.1.1.12.3. Погашення Кредиту - поповнення Картрахунку Держателя, здійснюється шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку і зарахування їх Банком на Картрахунок Держателя, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків Клієнта на підставі Договору.

Таким чином, відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме - щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Однак, в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 20 березня 2023 року має заборгованість у розмірі 51 111,14 грн., яка складається з наступного: 43 428,05 грн. - заборгованість за кредитом; 7 683,09 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн. - заборгованість за комісією; 0,00 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Позивач у позові звертав увагу на те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк».

Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19 березня 2011 року, станом на 20 березня 2023 року у розмірі 43 428,05 грн. та судовий збір у розмірі 2 280,54 грн., разом - 45 708,59 грн.

В частині позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено належним чином всі наявні в матеріалах справи докази та не надано їм належної правової оцінки, що призвело до порушення його права на справедливий суд.

Вказує, що суд, встановивши, що у відповідача не було жодних зобов`язань зі сплати відсотків, а у позивача - відсутні правові підстави для отримання відсотків, безпідставно вказав, що, повертаючи кошти, відповідач сплачував позивачу, у тому числі нарахований розмір відсотків. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що повертаючи отримані кошти, відповідач знав про нарахування будь-яких відсотків, а також у призначенні платежу вказував цільове зарахування коштів у якості відсотків.

На думку скаржника, АТ КБ «ПриватБанк» протиправно та безпідставно стягувало кошти з іншої банківської картки, відкритої для зарахування заробітної плати у цьому ж банку, та самовільно перераховувало їх на картку, що є предметом спору у даній справі.

Так, позивачем було перераховано із зарплатних карток відповідача 13 887,27 грн. на картки, що є предметом спору, упродовж періоду з 27 лютого 2019 року по 26 червня 2022 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою.

Отже, банк самовільно, без згоди та волі відповідача робив перерахування коштів із зарплатної картки відповідача на картки, що є предметом спору, що жодним чином не може свідчити про визнання відповідачем боргу чи про узгодження з відповідачем відсотків за користування коштами. Таким чином, суд належним чином не ознайомився з матеріалами справи, а докази по справі належним чином не дослідив.

Відповідач у скарзі стверджує, що висновок суду про наявність у нього заборгованості перед Банком за тілом кредиту у розмірі 43 428,05 грн. не відповідає обставинам справи, оскільки зміст виписки про рух коштів, наданої позивачем, вказує на відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем, та навпаки, свідчить про повернення отриманих ним коштів у повному розмірі.

Крім того, зазначає, що відповідачем у письмових поясненнях було визначено загальну суму кредитних коштів за проведеними ним операціями по картковим рахункам у відповідності до виписки про рух коштів, яка складає 318 601,33 грн., а загальна сума погашення боргу за усіма операціями складає 352 858,32 грн., що свідчить про погашення боргу у повному обсязі та здійснення переплати власних коштів на суму 34 256,99 грн.

За проведеними операціями із використанням карткового рахунку відповідачем фактично використані грошові кошти позивача на загальну суму 318 601,33 грн., і саме на цю суму у відповідача виник обов`язок щодо повернення позивачу грошових коштів.

За операціями щодо поповнення карткових рахунків за спірний період часу, відповідачем проведені операції на загальну суму 352 858,32 грн. Водночас, позивачем частина суми, яка мала йти на погашення основної суми боргу, було безпідставно перерозподілено на погашення вищевказаної неіснуючої заборгованості по відсоткам та пенею, що призвело до неправомірного збільшення тіла кредиту та обсягу відповідальності відповідача.

З огляду на те, що станом на день звернення позивача до суду відповідач не мав перед банком заборгованості, судом було прийнято несправедливе рішення, яким покладено на відповідача фактично обов`язок оплати 43 428,05 грн. відсотків за користування коштами, з 78 768,91 грн., які позивач безпідставно нараховував відповідачу упродовж періоду часу з 2012 по 2023 роки.

У письмових поясненнях, що надійшли до Київського апеляційного суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» Деркач О.Р. проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечила, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (51 111,14 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із приписами ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19 березня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» (яке в подальшому змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 19 березня 2011 року (а.с.26).

Відповідач заповнив анкету-заяву, в якій зазначив персональні дані, підтвердив факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами, правилами користування, розміщеними на сайті www.privatbank.ua. Також підтвердив, що згоден з тим, що дана анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним та Банком договір надання банківських послуг.

Інших відомостей, зокрема, щодо розміру кредитного ліміту, строків здійснення періодичних платежів, розміру, порядку нарахування та погашення відсотків за прострочення погашення боргових зобов`язань, розміру, порядку нарахування та погашення штрафних санкцій та інших умов анкета-заява не містить.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 було надано кредитні картки «Універсальна»: 05 листопада 2012 року № НОМЕР_1 , термін дії - «05/16»; 21 липня 2014 року № НОМЕР_2 , термін дії - «07/18»; 07 жовтня 2017 року № НОМЕР_3 , термін дії - «10/21»; 10 квітня 2018 року № НОМЕР_3 , термін дії - «10/21»; 28 вересня 2021 року № НОМЕР_4 , термін дії - «07/25» (а.с.25).

Як вбачається з довідки АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) 05 листопада 2012 року відбувся старт карткового рахунку та встановлено кредитний ліміт 8 000 грн., 11 вересня 2017 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 50 000,00 грн., 27 січня 2022 року зменшено кредитний ліміт до 45 000,00 грн., 26 грудня 2022 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн. (а.с.24).

У виписці по рахунку за договором б/н, сформованої банком за період з 05 листопада 2012 року до 24 березня 2022 року, клієнт - ОСОБА_1 , зазначено:

- усього витрат: 407 939,35 грн.;

- усього надходжень: 356 828,21 грн.;

- баланс на кінець періоду: - 51 111,14 грн.;

- остання операція по рахунку датована 01 січня 2023 року - «Списання відсотків за використання кредитного ліміту», залишок після операції становить «-51 111,14 грн.»;

- останнє поповнення рахунку - «поповнення карти НОМЕР_4 » мало місце 08 вересня 2022 року на суму 2 500,00 грн., із залишком після операції: «-45 628 грн.».

Отже, випискою про рух коштів по рахунку за договором б/н, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», сформованою банком за період з05 листопада 2012 року до 24 березня 2022 року, підтверджується факт того, що відповідач періодично користувався кредитними коштами.

З наданого представником позивача розрахунку заборгованості за договором б/н від 19 березня 2011 року вбачається, що ОСОБА_1 станом на 20 березня 2023 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 51 111,14 грн, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 43 428,05 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 7 683,09 грн. (а.с.7-23).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 43 428,05 грн. та недоведеності позовних вимог в частині стягнення відсотків за кредитом, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим за цим договором утворилася заборгованість.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти, що підтверджується випискою з рахунку (а.с.67-93).

При цьому, матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним.

При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципу тлумачення favorcontractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Як вказано у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Судом першої інстанції також взято до уваги правові висновки, наведені в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168 св 21), за змістом яких доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту у сукупності з іншими доказами.

Отже, з матеріалів справи чітко вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт, він неодноразово поповнював рахунок, користувався кредитним лімітом.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, за відповідачем станом на 20 березня 2023 року рахується заборгованість за кредитом у розмірі 51 111,14 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 43 428,05 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 7 683,09 грн.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, не надано доказів оскарження списання відсотків за користування кредитними коштами, починаючи з 2011 року, із клопотанням про призначення у справі судової економічної експертизи відповідач до суду не звертався.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійсненні ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

Позивачем доведено обставини, на які він посилався як на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту і його розміру.

Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту, висновок суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованим, оскільки із наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що внаслідок неналежного виконання обов`язків за кредитним договором у відповідача виникла заборгованість за тілом кредиту у загальному розмірі (визначеному позивачем при зверненні до суду) 43 428,05 грн., яка і підлягала стягненню, зважаючи на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписку по рахунку, як належні, допустимі і достовірні докази, відповідач не спростував.

При цьому, відповідачем не заперечується факт отримання ним картки з кредитним лімітом та факт користування кредитними коштами з 2011 року.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПриватБанк» мав право вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої та неповернутої суми кредитних коштів за поточним та простроченим тілом кредиту.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 365/159/19 та постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 161/5267/20.

Рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача відсотків в розмірі 7 683,09 грн. фактично не є предметом апеляційного оскарження, відтак його законність та обґрунтованість у цій частині апеляційним судом не перевіряється. Постановляючи рішення у цій частині, судом першої інстанції обґрунтовано враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в розмірі 7 683,09 грн у зв`язку з їх необґрунтованістю та задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача фактично отриманої та неповернутої суми кредитних коштів за тілом кредиту у розмірі 43 428,05 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність у нього заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» за вказаним кредитним договором є необґрунтованими та безпідставними, враховуючи наступне.

Заперечуючи наявність заборгованості за договором б/н від 19 березня 2011 року, ОСОБА_1 посилається на власні розрахунки та надану Банком виписку по рахунку, зазначивши, що ним Банку повернуто більше коштів, ніж фактично витрачено, з врахуванням сплачених відповідачем платежів.

На обґрунтування розміру заборгованості Банком до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за договором б/н від 19 березня 2011 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 станом на 20 березня 2023 року мав заборгованість за тілом кредиту в розмірі 43 428,05 грн.

Фактичне користування відповідачем кредитними коштами з використанням отриманої кредитної картки підтверджується випискою про рух коштів по рахунку за договором б/н, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», сформованою банком за період з 05 листопада 2012 року до 24 березня 2022 року, яка була надана позивачем до суду першої інстанції.

Відповідно до п.п. 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003, операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов`язаних з документуванням інформації за операціями банку, проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками.

Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних, документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі.

Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку.

Згідно з п.п. 5.6, 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідно до п.4 Розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою НБУ №705 від 05.11.2014 року, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть використані під час урегулювання спірних питань.

Аналіз наявної виписки з урахуванням даних виданих кредитних карт свідчить про користування кредитними коштами - розрахунок за товари та послуги, переказ зі своєї карти через додаток Приват24, зняття готівки в банкоматі, поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування, зарахування переказу зі своєї картки, переказ зі своєї карти, переказ на свою карту через додаток Приват24, списання з карткового рахунку, переказ зі своєї карти, переказ з картки через IVR-меню, зарахування переказу на картку.

Випискою, що сформована за період із 05.11.2012 року по 24.03.2023року підтверджується, що за рахунком кредитного договору, за яким обліковується заборгованість відповідача, мали місце витрати на суму 407 939,35 грн. та надходження в сумі 356 828,21 грн., і баланс на кінець періоду становить - 51 111,14 грн. Вказана сума заявлена банком до стягнення, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Наявною у справі випискою підтверджується зарахування коштів в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором в порядку, визначеному ст. 534 ЦК України.

Наведене разом із підтвердженими витратами на суму 407 939,35 грн. та надходженнями в сумі 356 828,21 грн. свідчить про те, що позичальник неодноразово використовував кредитний ліміт, оплачував Банку всі складові кредитного договору - проценти, неустойку, повертав використаний кредитний ліміт, що давало йому можливість ще декілька разів використовувати кредитний ліміт, тобто відповідач прийняв запропоновані Банком всі без виключення умови кредитування. Дані обставини свідчать і про те, що Банк не міг прийняти погашення заборгованості виключно на оплату використаного кредитного ліміту, не провівши попередньо погашення процентів за кредитом, комісією та неустойкою у випадку прострочення зобов`язань.

При цьому, ОСОБА_1 , як клієнт банку, не був позбавлений можливості не протязі 2012 - 2023 років отримувати виписки по рахунку у будь-яких відділеннях банку або в акаунті Приват24. Однак впродовж вказаного періоду апелянт не вчинив жодних дій для отримання необхідної інформації по зарахуванню коштів і у випадку незгоди з правильністю здійснення розподілу коштів на зарахування основної суми заборгованості по кредиту, відсотках і пені, не звернувся до суду і не оскаржив такий порядок зарахування. В апеляційній скарзі не наведено об`єктивних причин, які б перешкоджали йому отримати виписку по рахунку і звернутись до суду за захистом порушеного права, якщо таке мало місце.

Слід також зауважити, що при встановленні кредитного ліміту на картки банком використовується револьверна кредитна лінія. Револьверна кредитна лінія означає, шо позичальник може погашати і знову отримувати нові транші в рамках ліміту кредитної лінії. Тобто неправильно робити підрахунок отриманих в кредит коштів, обмежуючись розміром встановленого ліміту, оскільки після часткової сплати кредитні кошти знову стають доступними для використання в межах сплачених сум.

Для розрахунку різниці між фактично отриманими в кредит коштами та сплаченими необхідно додати окремо кожен транш по використанню кредиту та кожен транш по сплаті і від загальної суми сплачених коштів відняти загальну суму отриманих коштів за весь час дії договору.

Суд першої інстанції, відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості та первинних бухгалтерських документів (виписки про рух коштів по картрахунку відповідача) правильно визначив загальну суму заборгованості за «тілом» кредиту, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 і була обрахована, як різниця між фактично отриманими кредитними коштами та сплаченими відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідач, під час розгляду справи в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції власних розрахунків заборгованості не надав та не заявляв клопотання про призначення судової економічної експертизи, отже належними та допустимими доказами не спростував розмір боргу за «тілом» кредиту, який визначений позивачем на підставі первинних бухгалтерських документів. У наведеному відповідачем у відзиві на позов та в апеляційній скарзі розрахунку не відображені грошові кошти, отримані ним за рахунок кредитного ліміту та їх розмір, а тому такий розрахунок є некоректним та не підтверджує викладені у скарзі обставини.

Необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги щодо неправомірного зарахування Банком до тіла кредиту відсотків за користування кредитними коштами, оскільки, відповідно до наданого позивачем розрахунку, тіло кредиту та нараховані відсотки винесені в окремі графи та вказані окремо, що було враховано судом першої інстанції при частковому задоволенні позову.

Відтак, вказані доводи апеляційної скарги відповідача не заслуговують на увагу, натомість розрахунок, наданий позивачем, є чітким, зрозумілим, узгоджується з випискою по рахунку і приймається апеляційним судом як належний, допустимий і достовірний доказ.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням часткової доведеності позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано задоволено вимоги останнього шляхом стягнення на його користь із відповідача боргу за тілом кредиту у розмірі 43 428 грн. 05 коп.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення Дарницьким районним судом міста Києва ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: