Справа № 136/2302/23
Провадження № 22-ц/801/1023/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шпортун С. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 рокуСправа № 136/2302/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Медвецького С. К., Оніщука В.В.,

учасники справи:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 березня 2024 року, постановлене у складі судді Шпортун С. В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначало, що 25.11.2021 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено договір №437714-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) шляхом підписання відповідачем договору через телекомунікаційну систему одноразовим ідентифікатором, відповідно до якого ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» зобов`язався надати ОСОБА_1 кошти у розмірі 50 000 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язувався їх повернути та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит. Сторонами узгоджено строк кредитування, розмір відсотків за користування кредитом та сплату комісії. ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти в обумовленому договором розмірі шляхом перерахування на банківську картку позичальника, тоді як відповідач у порушення взятих на себе зобов`язань належним чином не виконував умови договору, внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 02.11.2023 в розмірі 130 515,87 грн., що складається з: 50 000 грн. - суми прострочених платежів по тілу кредиту; 73 015,87 грн. - суми прострочених платежів по процентах; 7 500 грн. - суми прострочених платежів за комісією, які відповідач у добровільному порядку не сплачує, що є підставою для їх стягнення.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 11 березня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за договором №437714-КС-001 про надання кредиту від 25.11.2021 в розмірі 123 015,87 (сто двадцять три тисячі п`ятнадцять) гривень 87 копійок, в тому числі: суму простроченого тіла кредиту - 50 000 грн., суму прострочених процентів - 73 215,87 грн. У решті позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції у частині вимог, у задоволенні яких відмовлено, скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту в розмірі 7500 грн. Зазначає, що між сторонами був укладений кредитний договір у порядку частини першої статті 634 ЦК України, який в установленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення кредитного договору, а тому зазначені обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору, в тому числі, й щодо стягнення комісії. Висновок суду про недійсність пункту договору про нарахування комісії помилковим.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Відповідно до ст. 367 УПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині вимог про стягнення комісії у розмірі 7500 грн, у задоволенні яких позивачу відмовлено, тому апеляційним судом в частині задоволених судом позовних вимог не переглядається.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Липовецького районного суду від 11 березня 2024 року вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.11.2021 ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір № 437714-КС-001 про надання кредиту.

25.11.2021 ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 437714-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою, у зв`язку із чим ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено ОСОБА_1 , через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор G-0685 на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті (а.с.26).

25.11.2021 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА та ОСОБА_1 було укладено Договір № 437714-КС-001 про надання кредиту (а.с.18-19), згідно якого сторони узгодили, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти на засадах строковості, поворотності, платності (далі кредит), а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правилами про надання грошових коштів у кредит (надалі Правила, а разом договір).

Сторони узгодили у п.1 договору строк кредиту - 24 тижні, процентну ставку, яка є фіксованою та становить 0,86645542 процентів за кожен день користування кредитом; комісію за надання кредиту в розмірі 7500 грн.; загальний розмір наданого кредиту 50000 грн.; термін дії договору до 12.05.2022; орієнтовану загальну вартість кредиту та річних процентів.

У п.2. договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом (надалі проценти за користування кредитом), нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.

Пунктом 3 кредитного договору сторони узгодили графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.

У п.10 сторони узгодили, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що до укладення договору отримав від кредитодавця інформацію надання якої передбачено законодавством України, зокрема ст.9 Закону України "Про споживче кредитування", Паспорт споживчого кредиту, ч.2 ст.12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансвових послуг", а також примірник Правил (у формі електронного документу), що розміщені на сайті кредитодавця.

У п.13 сторони узгодили, що невід`ємною часткою договору є додаток №1 Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки. Інші умови правочину регулюються правилами, які є невід`ємною частиною договору.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано до позову паспорт споживчого кредиту (а.с.16, 17), який містить інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит та Правила надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (а.с.28-37).

Відповідно до Візуальної форми послідовності дій клієнта щодо укладення електронного договору про надання кредиту №437714-КС-001 від 25.11.2021 (а.с.20), детально визначено час, дата вчинення дій та їх послідовність, як товариства так і клієнта, опис дій та виконавців.

Факт передачі грошових коштів позивачем відповідачеві підтверджується інформацією наданою на виконання ухвали суду від 07.12.2024 А-Банк, згідно якої на ім`я ОСОБА_1 було відкрито картку № НОМЕР_2 (а.с.55), а також випискою по рахунку, згідно якої 25.11.2021 було проведено зарахування коштів на належний ОСОБА_1 рахунок у розмірі 50000 грн. двома платежами по 25000 грн. (а.с.56, 57).

Відповідно до довідок про видачу коштів (а.с.27), ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 50 000 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_2 , котрий позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті.

На підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» позивачем надано розрахунок заборгованості за договором № 437714-КС-001, згідно якого, у зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань відповідач допустив станом на 02.11.2023 заборгованість по кредиту в розмірі 130 515,87 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 50 000 грн; суми прострочених платежів з процентів 73 015,87 грн.; суми прострочених платежів за комісією 7 500 грн., які у добровільному порядку не сплачує.

Частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. ст. 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», виходив з того, що умови кредитного договору від 25.11.2021 про встановлення комісії є нікчемними, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості з комісії за договором від 25.11.2021 в розмірі 7500 грн, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Суд зазначив, що вказані умови договору щодо комісії не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення комісії за надання кредиту у розмірі 7500 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідач, проти якого в неоспорюваній частині ухвалене судове рішення, заперечень проти задоволеної частини вимог не заявляв, рішення не оскаржив, фактично погодившись із ним, колегія суддів, ураховуючи принцип диспозитивності, вважає за необхідне в цій частині залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення за апеляційною скаргою позивача, не може погіршувати його становище.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо правильності нарахування комісії у спірних правовідносинах колегія суддів виходить з наступного.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових та/або супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової та/або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового овернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості.

Отже, ч. 2 ст. 8 та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» не передбачають комісії кредитодавця за надання кредиту, а передбачають комісію пов`язану з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

Як вбачається зі змісту договору від 25.11.2021 відповідач погодив комісію «за надання кредиту» в розмірі 7500 грн., засвідчивши це своїм електронним підписом, тоді як у договорі позивач не зазначив та не надав доказів, переліку послуг «за надання кредиту», їх погодження зі споживачем при укладенні кредитного договору.

Ураховуючи, що кредитор не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату - комісію за надання кредиту є нікчемними відповідно до ч. 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

За вказаних обставин суд першої інстанції правильно встановив, що в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які встановлена комісія, а встановлення такої комісії за сам факт надання кредиту ЗУ «Про споживче кредитування» не передбачено.

Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги позивача є законними та підтверджується новітньою судовою практикою, є безпідставними, оскільки не містить посилань на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, суд першої інстанції у судовому рішенні замість позивача заначив «банк» також не заслуговують на увагу і правового значення не мають, оскільки положення ЗУ «Про споживче кредитування» поширюється на кредитодавців, якими є банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення договору про обов`язок позичальника сплачувати комісію «за надання кредиту» є нікчемними, а тому вимога про стягнення комісії в розмірі 7500 грн є необґрунтованою, що задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за позивачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: С. Г. Копаничук

судді: С. К. Медвецький

В. В. Оніщук