ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 697/1302/24
Провадження № 22-ц/821/1262/24
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Новікова О. М., Фетісової Т. Л.,

секретаря Мунтян К. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сіренка Олександра Васильовича на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний виконавець Недоступ Дмитро Миколайович, приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблина Євгеній В`ячеславович, приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінська Єлизавета Павлівна, про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та договору довічного утримання (догляду), скасування державної реєстрації права власності на майно, -

в с т а н о в и в :

18 червня 2024 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 та його представника адвоката Манзар Т. В. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,9226 га, кадастровий номер :01:001:1085, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку площею 0,9443 га, кадастровий номер :01:001:1084, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частки земельної ділянки, площею 1,8671 га, кадастровий номер :01:001:1242, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , які належать на підставі договорів дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до набрання чинності рішенням суду в справі.

Заяву мотивували тим, що ОСОБА_2 звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та договору довічного утримання (догляду), скасування державної реєстрації права власності на майно. Позивач має на меті захистити своє право на отримання коштів, які стягненні з ОСОБА_1 на користь позивача відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023, адже останній умисно під час розгляду справи, з метою невиконання рішення суду в майбутньому, відчужив на своїх доньок та дружину належне останньому майно, в результаті чого останній став неплатоспроможний.

Вважають, що вибраний ними вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами позову, адже можливе подальше відчуження відповідачами спірних земельних ділянок об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорювані у цій справі правочини не будуть підставою для наступної зміни власників земельних ділянок, а тому визнання їх недійсними не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської областівід 19 червня 2024 року заяву ОСОБА_2 та його представника - адвоката Манзар Т. В. про забезпечення позову задоволено.

Забезпечено позов у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний виконавець Недоступ Д. М., приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблина Є. В., приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінська Є. П., про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та договору довічного утримання (догляду), скасування державної реєстрації права власності на майно шляхом накладення арешту на:

- земельну ділянку площею 0, 9226 га, кадастровий номер :01:001:1085, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,9443 га, кадастровий номер :01:001:1084, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 1/2 частки земельної ділянки, площею 1,8671 га, кадастровий номер :01:001:1242, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ,

які належать на підставі договорів дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до набрання чинності рішенням суду в справі.

Ухвала суду мотивована тим, що предметом позову у даній цивільній справі є визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та договору довічного утримання (догляду), а відтак між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд першої інстанції зазначив, що заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на майно, набуте на підставі укладених договорів дарування від 06.10.2021, які оскаржуються заявником (позивачем) у судовому порядку, спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Крім того, суд вважав, що вжиття зазначених заходів забезпечення позову забезпечить збереження майна позивача до вирішення справи по суті та збалансованість інтересів сторін, оскільки існує зв`язок між визначеним предметом спору і заходами до забезпечення позову, і заходи забезпечення позову є адекватними позовним вимогам, на забезпечення яких вони вживаються та спрямовані на попередження порушень прав і охоронюваних законом інтересів позивача і забезпечення виконання рішення суду.

Не погоджуючись із ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Сіренко О. В. оскаржив її в апеляційному порядку та просив суд скасувати повністю ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2024 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. В ухвалі про забезпечення позову не зазначено єдиного унікального номеру справи на підставі якого заявник ОСОБА_2 має право на грошові кошти та без зазначення суми боргу.

Вказує, що ухвалою Верховного Суду від 22.05.2024 по справі № 697/1980/20 (провадження № 61-5627св24) зупинено виконання рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 грудня 2023 року в незміненій при апеляційному перегляді частині, яка стосується задоволених позовних вимог, а саме стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальних збитків у розмірі 344 452,00 грн, моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, судових витрат за оплату правничої допомоги у розмірі 8 000,00 грн та витрат за проведення експертизи у розмірі 5 000,00 грн, до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Зазначає, що ОСОБА_2 не попереджений про механізм компенсації для відповідача в разі застосування механізму забезпечення позову, який призведе до збитків учасників процесу від штучних доказів останнього.

Також ОСОБА_2 не надав жодний належний та допустимий доказ до своєї заяви про забезпечення позову. В заяві про забезпечення позову не доведено, що його права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також не надано підтвердження наміру відповідача навмисно ухилитися від виконання рішення суду. При цьому заявлені вимоги у заяві про забезпечення позову є неспівмірними позовним вимогам.

Вказує, що заявник у своїй заяві про забезпечення позову не запропонував механізм зустрічного забезпечення.

22 липня 2024 року на адресу суду від представника ОСОБА_3 адвоката Сіренка О. В. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу задовольнити, а ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2024 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову відмовити.

29 липня 2024 року від представника ОСОБА_2 адвоката Манзар Т. В. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19.06.2024 без змін.

Зазаначає, що ОСОБА_2 звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову зазначив, що має на меті захистити своє право на отримання коштів, які стягнені з ОСОБА_1 на користь позивача відповідно до рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023, оскільки останній умисно під час розгляду справи № 697/1980/20, з метою невиконання рішення суду в майбутньому, здійснив відчуження на своїх доньок та дружину належного останньому майна, в результаті чого став неплатоспроможним.

Крім того, вважає, що вибраний ними вид забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами позову, адже можливе подальше відчуження відповідачами спірних земельних ділянок об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача.

Отже, на думку представника ОСОБА_6 , суд першої інстанції вірно зазначив, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам третьої особи із самостійними вимогами, захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, а для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль. Заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на майно, набуте на підставі укладених договорів дарування від 06.10.2020, які оскаржуються заявником у судовому порядку, спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо, зокрема, забезпечення позову.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦПК України ухвала є різновидом судового рішення.

Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал (ч. 2 ст. 258 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду, яка у відповідності до ст. 258 ЦПК України є видом судових рішень, не в повній мірі відповідає приведеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретнім заходом до забезпечення позову і можливім предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу (постанова Верховного Суду від 08.07.2021 у справі № 400/5954/20).

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 10.12.2019 № 153ІЗ-19.

Отже, суди при вирішенні питання щодо забезпечення позову мають здійснювати належну оцінку доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

У ч. 1 ст. 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а у п. 2 заборону вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібні правові висновки сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), а також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20 (провадження № 61-549св21) та від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21 (провадження № 61-14463св21), від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21 (провадження № 61-15440св21).

Відповідно до ч. 7 ст. 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що

існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам третьої особи із самостійними вимогами, захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, а для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль. Вжиття зазначених заходів забезпечення позову забезпечить збереження майна позивача до вирішення справи по суті та збалансованість інтересів сторін, оскільки існує зв`язок між визначеним предметом спору і заходами до забезпечення позову, і заходи забезпечення позову є адекватними позовним вимогам, на забезпечення яких вони вживаються та спрямовані на попередження порушень прав і охоронюваних законом інтересів позивача і забезпечення виконання рішення суду.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як вбачається із виділених матеріалів 18 червня 2024 року ОСОБА_2 та його представник адвокат Манзар Т. В. звернулися до суду одночасно з позовною заявою про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, договору довічного утримання та клопотанням про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки.

Отже предметом спору у даній справі є, зокрема договори дарування земельних ділянок від 06.10.2021 за якими ОСОБА_1 передано у власність, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельні ділянки: площею 0,9226 га, кадастровий номер :01:001:1085, площею 0,9443 га, кадастровий номер :01:001:1084 та 1/2 частку в праві власності на земельну ділянку площею 1,8671 га, кадастровий номер :01:001:1242цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані за адресою: Черкаська область, Черкаський район, Литвинецька сільська рада, реєстраційні номери: 20; НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 .

При вирішенні клопотання судом встановлено, що в провадженні Канівського міськрайонного суду Черкаської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 у справі № 697/1980/20 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки в сумі 344 452,00 грн та моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн, понесені судові витрати за оплату правничої допомоги в розмірі 8 000,00 грн та витрати за проведення експертизи в розмірі 5 000,00 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 3612,52 грн.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 14.03.2024 в даній цивільній справі рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 скасовано в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 3 612,52 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Додатковою постановою Черкаського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

29 квітня 2024 року ухвалою Верховного Суду по справі № 697/1980/20 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник адвокат Сіренко О. В., на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 грудня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 березня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2024 року зупинено виконання рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 грудня 2023 року в незміненій при апеляційному перегляді частині, яка стосується задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі скаржник також зазначає про зупинення виконання рішення та вказує на постанову приватного виконавця Недоступа Д. М про зупинення вчинення виконавчих дій від 04.06.2024 по виконавчому проваджені № 74948158.

Звертаючись із клопотанням про забезпечення позову, ОСОБА_2 та його представник адвокат Манзар Т. В. вважають, що ОСОБА_1 умисно під час розгляду справи № 697/1980/20, з метою невиконання рішення суду в майбутньому, відчужив на своїх доньок належне йому майно.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову, водночас колегія суддів не погоджується з видом такого забезпечення як накладення арешту на земельні ділянки, які є предметом спірних договорів дарування, з огляду на наступне.

Так, підставою звернення позивача з позовом стали правочини, які на думку позивача, вчинені відповідачем ОСОБА_1 на користь своїх родичів з метою приховування майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок стягнення боргу за невиконання зобов`язання перед стягувачем ОСОБА_2 за судовими рішеннями.

Застосування забезпечення позову за наведених обставин є адекватним, оскільки його невжиття може призвести до відчуження даного майна на користь інших осіб, що в свою чергу призведе до обмеження прав позивача на ефективний захист.

Разом з тим, оцінивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона вчиняти певні дії, зокрема на відчуження обєкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Колегія суддів зауважує, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна (земельних ділянок) не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідачів та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона вчиняти певні дії щодо розпорядження (відчуження) таким нерухомим майном без позбавлення відповідачів та інших осіб права користування ним.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що арешт майна і заборона на вчинення певних дій, зокрема щодо розпорядження (відчуження) майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну виду забезпечення позову з накладення арешту на вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони вчиняти дії щодо розпорядження (відчуження) земельних ділянок.

Колегія суддів зазначає, що заборона на розпорядження (відчуження) земельними ділянками, щодо яких між сторонами виник спір, не є позбавленням права власності відповідачів.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо співмірності позовних вимог до вартості майна за рахунок якого ОСОБА_2 просить забезпечити позов, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що в пп.2.1 п.2 Договору дарування земельної ділянки від 06.10.2021 сторони оцінюють дар, а саме земельну ділянку площею 0,9226 га, кадастровий номер :01:001:1085 у 23 137,78 грн; пп.2.1 п.2 Договору дарування земельної ділянки від 06.10.2021 сторони оцінюють дар, а саме земельну ділянку площею 0,9443 га, кадастровий номер :01:001:1084у 24 150,54 грн; пп.2.1 п.2 Договору дарування земельної ділянки від 06.10.2021 сторони оцінюють дар, а саме 1/2 частку в праві власності на земельну ділянку площею 1,8671 га, кадастровий номер :01:001:1242 у 20 733,42 грн.

Скаржником інших доказів щодо вартості земельних ділянок за рахунок яких забезпечено позов суду апеляційної інстанції не надано.

За рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2023 у справі № 697/1980/20 з ОСОБА_1 стягнуто матеріальні збитки в сумі 344 452 грн 00 коп, моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн, понесені судові витрати за оплату правничої допомоги в розмірі 8 000,00 грн та витрати за проведення експертизи в розмірі 5 000,00 грн.

Додатковою постановою Черкаського апеляційного суду від 10.04.2024 стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Відтак, доводи скаржника про неспівмірність заявлених вимог у заяві про забезпечення позову до позовних вимог, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як оціночна вартість земельних ділянок по спірним договорам дарування значно менша розміру стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП.

Також колегією суддів враховується і те, що Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22).

Щодо посилання скаржника на не запропонування заявником механізму зустрічного забезпечення, апеляційний суд зауважує, що учасники справи не позбавлені можливості користуватись своїми правами, передбаченими статтями 154 (зустрічне забезпечення), 156 (заміна заходів забезпечення позову), 158 (скасування заходів забезпечення), 159 (відшкодування збитків) ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за відсутності обставин, які є обов`язковою умовою застосування зустрічного забезпечення, таке забезпечення є правом, а не обов`язком суду. Це питання віднесено на розсуд суду і застосовується у разі наявних до того обґрунтованих сумнівів щодо безперешкодного можливого відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Інші доводи апеляційної скарги значною мірою стосуються вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Викладені обставини, виходячи з положень ст. 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

У постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18, від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21 (провадження № 61-15440св21) зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Таким чином колегія суддів вважає наявними підстави для забезпечення позову, водночас не шляхом накладення арешту на земельні ділянки зазначені в резолютивній частині оскаржуваної ухвали, які належать на підставі спірних договорів дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а шляхом заборони вчиняти дії щодо розпорядження (відчуження) даним нерухомим майном.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно норм ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема змінити рішення.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскаржувана ухвала щодо застосованого судом першої інстанції виду забезпечення позову зміні з арешту на заборону вчинення дій щодо розпорядження (відчуження) нерухомим майном, а в іншій частині, а саме щодо переліку майна за рахунок якого забезпечено позов, його характеристик та належності залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сіренка Олександра Васильовича задовольнити частково.

Ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року змінити щодо виду забезпечення позову з арешту на заборону вчиняти дії щодо розпорядження нерухомим майном.

В решті ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді:

О. М. Новіков

Т. Л. Фетісова