ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6404/21
Провадження № 2/362/166/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.02.24 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

за участі секретарів ОСОБА_1 , Тельнової О.О.,Харченко А.В. (в порядку доручення судді на підставі ч. 3 ст. 66 ЦПК України),

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області цивільну справуза позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою та виселення,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою та виселення.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що він з 16 квітня 2010 року, а ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 з 20 вересня 2010 року є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після його смерті заяви до нотаріуса про прийняття спадщини подано, але спадщина поки ні ким не прийнята.

Інша 1/2 частина квартири

АДРЕСА_2 , яка знаходиться на верхньому поверсі, співвласником якої він є, має площу 26,7 кв. м, що підтверджується рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 1988 року та ухвалою цього є суду від 16 квітня 2010 року.

Вказував, що згідно з корінцем ордера №128 від 28 квітня 1995 року ОСОБА_3 було виділено кімнату № НОМЕР_1 (на даний момент це квартира АДРЕСА_3 , площею 15,2 кв. м для тимчасового вселення на період праці в системі відомства.

Проте, чому ОСОБА_3 вселилась в квартиру АДРЕСА_4 , яка згідно з Свідоцтвом про право власності на житло від 23 лютого 1994 року була вже приватизована сім?єю позивача, а не в квартиру АДРЕСА_5 , яка їй була виділена йому незрозуміло. 28 квітня 1995 року, на момент вселення відповідача йому було лише 12 років і він не мав повної цивільної дієздатності.

Зазначав, що у вересні 2007 року він одружився та переїхав жити до дружини в смт. Калинівка Васильківського району Київської області. У 2019 році він повернувся жити додому за адресою: АДРЕСА_6 (верхній поверх).

Однак, він як співвласник частини квартири АДРЕСА_4 (верхній поверх), розташованої за вищевказаною адресою не може потрапити в свою частину квартири та не може володіти (в повній мірі), користуватись та розпоряджатись своєю частиною квартири, оскільки в його частині квартири (верхній поверх) проживає ОСОБА_3 , яка його не пускає. Даний факт підтверджується Актами про перешкоджання користування частиною квартири АДРЕСА_4 та Актами про те, що відповідачі самовільно захопили спірну частину квартири та проживають в ній, встановили власні замки на дверях та, що позивач не може потрапити до неї.

Посилаючись на викладене, позивач просив: усунути йому перешкоди в користуванні частиною квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 26,7 кв. м шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 26,7 кв. м.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.41-42).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до розгляду по суті (а.с.111).

Про розгляд справи сторони повідомлені належним чином.

28.02.2024 року позивач подав до суду заяву про долучення до матеріалів справи обгрунтування вимог, що є додатком до заяви, в якому зазначав, що спірна частина квартири була надана його батьку ОСОБА_9 та членам його сім?ї, право власності на яку останній отримав у 1994 році, що підтверджується свідоцтвом на право власності від 23.02.1994 р., відповідачі користуючись відсутністю батька вселилися в квартиру, яка належить сім?ї позивача, а не в квартиру АДРЕСА_5 , ордер на яку було видано відповідачу ОСОБА_3 , проживання відповідачів у спірній частині квартири та її зайняття є безпідставним (а.с. 210-213).

Позивач подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі (а.с.215).

Відповідач - ОСОБА_3 подала до суду заперечення, в якому зазначала, що в неї іншого житла немає та, що вона не чинить ніяких перешкод позивачу в користуванні ним своєю частиною квартири, просила в задоволенні позову відмовити (а.с. 217).

Третя особа ОСОБА_8 подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.216).

Інші особи, в судове засідання не з?явився, клопотань, заяв до суду не подавали, про розгляд справи судом повідомлялися належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з?ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об?єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, відповідно до норм матеріального права, дотримуючись норм процесуального права, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 23.02.1994 року, виданого згідно з розпорядженням від 23.02.1994 р. № 1469 органом приватизації та зареєстрованого в Фастівському бюро технічної інвентаризації, квартири АДРЕСА_7 належать на праві приватної власності ОСОБА_9 , та членам його сім?ї ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ОСОБА_2 (а.с.11).

Згідно з копією рішення Васильківського районного суду Київської області від 18 вересня 1998 року визнано неправомірним і таким, що підлягає до скасування розпорядження начальника Фастівського БТІ від 25 березня 1996 року щодо погашення права приватної власності на приватизовану ОСОБА_9 та членами його сім?ї 2-кімнатну квартиру в будинку по АДРЕСА_8 . Визнано за ОСОБА_9 та членами його сім?ї ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_9 (а.с.12).

Відповідно до копії ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2010 року заяву ОСОБА_9 задоволено. Виправлено арифметичну помилку в рішенні Васильківського районного суду Київської області від 18 вересня 1998 року. Вирішено вказати, що площа квартири АДРЕСА_10 становить 62,9 кв. м, а частини квартири АДРЕСА_4 верхнього поверху становить 26,7 кв. м. Резолютивну частину рішення викладено в такій редакції. Визнано за ОСОБА_9 та членами його сім?ї ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_11 (а.с.13).

Згідно з копією витягу №27368656 від 20.09.2010 квартира АДРЕСА_12 та частина квартири АДРЕСА_1 , на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.1998 та ухвали цього ж суду від 16.04.2010, є приватною спільною сумісною власністю, власниками є: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 (а.с.10).

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 від 12 липня 2017 року (а.с.16).

Відповідно до копії Довідки (виписки з домової книги про склад сім?ї та прописку) від 13.09.2011, виданої виконавчим комітетом Дібровської сільської ради, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 дійсно проживають та зареєстровані по АДРЕСА_13 (а.с.26).

Згідно з копією корінця - ордера №128 від 28 квітня 1995 року ОСОБА_3 виділено кімнату АДРЕСА_3 , площею 15,2 кв. м для тимчасового вселення на період праці в системі відомства (а.с.33).

Відповідно до копії Довідки (виписки з домової книги про склад сім?ї та прописку) від 13.09.2011, виданої виконавчим комітетом Дібровської сільської ради ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дійсно проживають та зареєстровані по АДРЕСА_14 (а.с.32).

Листом від 15.12.2021 року №127/04.05-05, на запит суду щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів, староста Дібрівського старостинського округу Калинівської селищної ради повідомила, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 23.09.1998 року, а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 07.12.2001 року дійсно зареєстровані по даний час за адресою: АДРЕСА_14 (а.с. 39).

Згідно з актами №1 та №1а від 16 грудня 2020 р., №2 та №2а від 17 березня 2021р., №3 від 14 липня 2021 р., посвідченими приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Бобковим О.В., ОСОБА_11 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 захоплено частину квартири АДРЕСА_15 , в якій вони проживають, встановлено свої власні замки на дверях частини вказаної квартири в результаті чого власник даної частини квартири ОСОБА_2 не може потрапити до неї (а.с. 17-22).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім?ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Як встановлено судом та не спростовано матеріалами справи і відповідачами, позивач є співвласником частини квартири АДРЕСА_1 .

Вказана частина квартири АДРЕСА_4 має площу 26,7 кв. м, знаходиться на другому (верхньому) поверсі та є приватною спільною сумісною власністю, власниками якої є: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8

Відповідачі ніколи не були членами родини позивача, не вели спільного господарства, вселилися в спірну частину квартири без погодження на проживання, жодних договірних зобов?язань між сторонами не існує.

Згідно з актами №1 та №1а від 16 грудня 2020 р., №2 та №2а від 17 березня 2021р., №3 від 14 липня 2021 р., посвідченими приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Бобковим О.В., відповідачі захопили частину квартири АДРЕСА_15 та в ній проживають, встановили свої власні замки на дверях вказаної частини квартири в результаті чого власник даної частини квартири ОСОБА_2 не може потрапити до неї (а.с. 17-22).

Відповідно до листа від 15.12.2021 року №127/04.05-05, надісланого старостою Дібрівського старостинського округу Калинівської селищної ради, на запит суду щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 23.09.1998 року, а ОСОБА_5 з 07.12.2001 року і по даний час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_14 (а.с. 39).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані за іншою адресою, отже мають інше житло.

Встановивши, що відповідачі вселились до частини квартири позивача без згоди на проживання, чинять перешкоди позивачу в користуванні власністю, чим порушують право позивача як власника на мирне володіння, користування та розпорядження належним йому майном та виселення відповідачів із спірної частини квартири на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що ця квартира не належить відповідачам на підставі права власності, вони ніколи не були зареєстровані в цій квартирі, мають інше зареєстроване місце проживання, виходячи з вищенаведених норм матеріального права суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні частиною квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 26,7 кв. м шляхом виселення відповідачів із зазначеного житла підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями317, 383, 391 ЦК України, статтями 2, 4, 5, 10-12, 76-81, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою та виселення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні частиною квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 26,7 кв. м, шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 26,7 кв. м.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення виготовлено 11.03.2024 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко