КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №361/8356/21 Головуючий у 1 інстанції: Петришин Н.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Головачова Я.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гончарука Михайла Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Державний реєстратор прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Ганна Василівна, приватний нотаріус Броварського нотаріального округу Київської області Іваненко Олег Валерійович, приватний нотаріус Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Наталія Петрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бережна Тетяна Леонідівна, ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним правочину та визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року до суду надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у своїй квартирі АДРЕСА_1 помер його рідний брат - ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина на належне спадкодавцеві майно, зокрема, на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, 18 червня 2021 року державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено у зв`язку з тим, що право власності за спадкодавцем не зареєстроване. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №237023738 від 15 грудня 2020 року позивачу стало відомо, що зазначена вище квартира була придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року.

Вказаний договір зареєстровано державним реєстратором Броварської державної адміністрації Кисіль Г.В. лише 21 липня 2021 року.

Надалі, на підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня 2021 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4 .

Крім того, 28 серпня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О.В.

Посилаючи на те, що вказані вище договори підроблені, оскільки за життя спадкодавець ОСОБА_5 зазначену вище квартиру не продавав і жодним чином не відчужував її, проживав у ній до моменту смерті, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 18 листопада 2011 року, №4828, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Наталією Петрівною, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59426258 від 23 липня 2021 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Ганною Василівною, за яким право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , від 28 серпня 2021 року за №2090, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком Олегом Валерійовичем, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; та визнати за позивачем ОСОБА_1 право приватної власності на зазначену вище квартиру у порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04 липня 2022 року представник позивача ОСОБА_6 подав уточнену позовну заяву, в якій просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59426258 від 23.07.2021, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації ОСОБА_7 , за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) було зареєстровано за ОСОБА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59656838 від 04.08.2021, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережною Тетяною Леонідівною, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106), було зареєстровано за ОСОБА_4 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 60056275 від 28.08.2021 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком Олегом Валерійовичем, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106), було зареєстровано за ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106) від 28.08.2021 року №2090, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком Олегом Валерійовичем, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; визнати за позивачем ОСОБА_1 , право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106), у порядку спадкування за законом після смерті мого брата ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвоката Гончарука М.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що сторона позивача звертала увагу суду на висновок Великої Палати ВС, викладений у постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу квартири від 18.11.2011 року є неукладеним, а отже право власності на квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 не перейшло.

Зазначає, що сам факт державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.07.2021 року права власності за ОСОБА_2 на належну позивачу в порядку спадкування квартиру АДРЕСА_1 не призвів до виникнення у ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру через відсутність підстави для переходу права власності на квартиру, оскільки вказаний державним реєстратором як підстава виникнення права власності за ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу квартири 5 від 18.11.2011 року за реєстром №4828 приватним нотаріусом Матвієць Н.П. не посвідчувався, в реєстрі правочинів зареєстрований не був, а отже є неукладеним.

Відтак вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки факту неукладеності правочину; не дослідив факти того, що оспорювана квартира, з огляду на неукладеність договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2011 року увійшла до спадкової маси, яка перейшла до позивача в порядку спадкування.

Крім того, обрання позивачем неефективного (неналежного) на думку суду способу захисту порушеного права не може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. На цьому, зокрема, наголосив Верховний Суд у справі № 592/11227/20 (пункт 116 Постанови ВС від 19.04.2023 року).

Щодо процесуальних порушень апелянт вказав, що суд першої інстанції розглянув справу не в строки, що передбачені процесуальним законодавством України, не дослідив та не дав правову оцінку цілому ряду доказів. Доказами у справі чітко підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 входила до спадкової маси за померлим ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 - представник ОСОБА_3 просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що ОСОБА_1 протягом усього розгляду справи не були надані докази щодо того, що він є власником спірної квартири.

Стороною позивача не було також надано доказів того, що ОСОБА_4 , який продав квартиру ОСОБА_3 , був особою, яка не мала права відчужувати вказане нерухоме майно.

Зазначає, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру за відплатним договором, придбавши її у ОСОБА_4 за 732 162 грн та є третім власником вказаної квартири після її відчуження, а тому не знав та не міг знати про те, як та яким чином попередні власники оформляли право власності на квартиру. Під час придбавання квартири за оплатним договором ОСОБА_3 правомірно очікував, що продавець мав право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. На час посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2021 року в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке відповідач ОСОБА_3 набув у власність.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, обравши невірний спосіб судового захисту.

При цьому, суд звертав увагу на те, що як спадкоємець померлого ОСОБА_5 в порядку процесуального правонаступництва, позивач має право оспорити лише перший правочин - договір купівлі-продажу від 18.11.2011 року, оскільки у такому разі він набуває прав самої сторони договору. Щодо наступних правочинів, укладених після 18 листопада 2011 року, то ні спадкодавець, ні його спадкоємець - позивач, сторонами цих договорів не були і оспорювати правочини з метою повернення майна не мають права, обраний ним спосіб судового захисту не відповідає вимогам закону.

Вказував, що в даній категорії справ ефективним способом захисту права власності є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру (останній набувач), а визнання недійсними відповідних договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна не є ефективним способом судового захисту та не призведе до відновлення порушених прав ОСОБА_1 .

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 січня 1997 року Броварським міськвиконкомом згідно з розпорядженням №64 від 20 січня 1997 року, ОСОБА_5 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.19, 1 том).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15 жовтня 2020 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

17 листопада 2020 року зареєстровано спадкову справу №476/2020 до майна померлого ОСОБА_5 (а.с.74-88, 2 том).

Постановою державного нотаріуса Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавської В.В. від 18 червня 2021 року позивачу ОСОБА_1 , який є братом ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 з тих підстав, що дане нерухоме майно за спадкодавцем не зареєстроване (а.с.17, 1 том).

Так, в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, зареєстрований в реєстрі за №4828, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Наталією Петрівною, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с.47-48, ІІ том). За змістом вказаного вище договору ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,3 кв.м.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2 липня 2021 року державним реєстратором Броварської районної державної адміністрації Київської області Кисіль Ганною Василівною зареєстроване право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, номер запису про право власності: 43116417, підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59426258 від 23 липня 2021 року (а.с.71, 2 том).

04 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережною Т.Л., зареєстрований в реєстрі за № 594 (а.с.19-20, 2 том).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

№269030347 від 04 серпня 2021 року за ОСОБА_4 04 серпня 2021 року зареєстроване право власності на вказану квартиру (а.с.23, 2 том).

Встановлено, що 28 серпня 2021 року укладений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо вказаної вище квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Іваненком О.В., зареєстрований в реєстрі за №2090 (а.с.16, 2 том).

В поясненнях від 15 березня 2023 року приватний нотаріус Матвієць Н.П. пояснила, що Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 18.11.2011 року за реєстром №4828 нею не посвідчувався. Крім цього, повідомляє, що у зв`язку зі зміною нотаріальних округів з 23 червня 2021 року ОСОБА_9 зареєстрована приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області. До цього часу, в тому числі станом на 18 листопада 2011 року ОСОБА_9 була зареєстрована приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області.(а.с.143, т. 2)

У копії висновку експерта №СЕ-19/111-23/49346-ДД від 19.09.2023 року, здійсненого експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру на виконання постанови слідчого про призначення технічної експертизи документів від 13.09.2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.07.2022 за №0000121, надані такі висновки:

1.Наданий на дослідження спеціальний бланк нотаріальних документів Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , серія ВРО №452086 від 18.11.2011 посвідчений приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим №4828, не відповідає аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України.

2.До серії та номеру бланку договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , серія ВРО №452086 від 18.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим №4828, вносились зміни шляхом видалення попередніх та нанесенням читаємих серії та номеру. Попередній текст: ймовірно «№», ймовірно цифра «9», ймовірно цифра «8», решту тексту встановити не виявилось можливим. Ознак внесення змін шляхом підчистки, дописки, травлення, додрукування, змивання, тощо до решти зображень бланку, вихідних типографських даних - не виявлено. Вирішити запитання, чи зносились зміни у друкований текст бланку, не виявилось можливим, у зв`язку з можливістю видалення первинних даних з повторним нанесенням нових, без залишення слідів змін. (а.с.39-46, т. 3)

Київський обласний державний нотаріальний архів на виконання ухвали суду направив копії сторінок з реєстру для реєстрації нотаріальних дій ОСОБА_9 , приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області, щодо посвідчення правочину 18.11.2011 року на спеціальному бланку нотаріального документу - Серія ВРО,

№452086 та копію Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Матвієць Н.П., приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області, від 18.11.2011 року, що викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів - Серія ВРО № 452086, 452087, з яких видно, що приватний нотаріус Матвієць Н.П. 18.11.2011 року не посвідчувала договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що є приватним нотаріусом, а на час укладення оспорюваного правочину була нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу. Пояснила, що договір від 18.11.2011 року за реєстровим номером 4828 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не посвідчувала, вказаних осіб не знає. За вказаним реєстровим номером посвідчений зовсім інший правочин. Також підтвердила, що бланк, ня якому посвідчений оспорюваний договір за серією та номером дійсно видавався на її ім`я. Повідомила, що коли отримала копію позовної заяви, підняла реєстри та перевірила посвідчені договори, і побачила, що в оспорюваному договорі не її підпис, зазначено неправильно нотаріальний округ. Крім того, бланк ВРО №453086 використаний для посвідчення іншого правочину.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження

№ 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті рідного брата ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак не отримав свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 , оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано не за спадкодавцем ОСОБА_5 , а за іншою особою.

Позивач ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд саме скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 липня 2021 року, від 04 серпня 2021 року та від 28 серпня 2021 року, визнати недійсним останній договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 28 серпня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також визнати за позивачем право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

У позові посилався на те, що його права порушені, оскільки спірну квартиру він не може набути у власність у порядку спадкувати після смерті брата через підроблення договорів купівлі-продажу квартири та набуття у зв`язку з цим іншою особою права власності на спірну квартиру.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12) викладено правовий висновок про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

При розгляді даної справи судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, зареєстрований в реєстрі за №4828 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Матвієць Наталією Петрівною не посвідчувався, а бланк, на якому укладений такий договір - ймовірно підроблений.

Разом з тим, з огляду на вищевикладене суд вважав, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його порушених прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.

Суд першої інстанції вважав обраний позивачем спосіб захисту цивільного права з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а в даному випадку: визнання недійсним останнього правочину (сторони правочину: ОСОБА_10 ), не призведе до захисту його порушеного чи оспорюваного права або інтересу, оскільки право власності на майно, яке було передано за угодою щодо його відчуження поза волею власника (спадкодавця позивача), не набувається, в тому числі й добросовісним набувачем, в якого це майно може бути витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним майна.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що у даному випадку позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, обравши невірний спосіб судового захисту.

При тому, суд звертав увагу на те, що як спадкоємець померлого ОСОБА_5 у порядку процесуального правонаступництва, позивач має право оспорити лише перший правочин - договір купівлі-продажу від 18.11.2011 року, оскільки у такому разі він набуває прав самої сторони договору. Щодо наступних правочинів, укладених після 18 листопада 2011 року, то ні спадкодавець, ні його спадкоємець - позивач, сторонами цих договорів не були і оспорювати правочини з метою повернення майна не мають права, обраний ним спосіб судового захисту не відповідає вимогам закону.

Суд зазначав, що в даній категорії справ ефективним способом захисту права власності є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру (останній набувач), а визнання недійсними відповідних договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна не є ефективним способом судового захисту та не призведе до відновлення порушених прав ОСОБА_1

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Крім цього, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Суд звертав увагу на те, що Верховним Судом уже неодноразово ухвалювались відповідні судові рішення з подібними правовідносинами, зокрема: постанова від 06 липня 2022 року у справі 756/4927/15-ц, постанова від 10 липня 2023 року у справі № 757/11526/19.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на наступні обставини.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права, особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі№ 569/17272/15-ц , від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції, договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, зареєстрований в реєстрі за №4828, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Матвієць Наталією Петрівною не посвідчувався, а бланк, на якому укладений такий договір - ймовірно підроблений.

Отже, зазначений правочин не укладався.

В позовній заяві сторона Позивача звертала увагу суду на висновок Великої Палати ВС, викладений у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу квартири від 18.11.2011 р. є неукладеним, а отже право власності на квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 не перейшло.

В Постанові ВП ВС від 07.04.2020 р. у справі № 916/2791/13 сформульовано висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності немає.

Таким чином, сам факт державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.07.2021 року права власності за ОСОБА_2 на належну Позивачу в порядку спадкування квартиру АДРЕСА_1 не призвів до виникнення у ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру, оскільки відсутня підстава для переходу права власності на квартиру - як уже зазначалося вище, вказаний державним реєстратором як підстава виникнення права власності за ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу квартири від 18.11.2011 р. за реєстром № 4828 приватним нотаріусом Матвієць Н.П. не посвідчувався, в реєстрі правочинів зареєстрований не був, а отже є неукладеним.

Отже, суд першої інстанції не надав належної оцінки факту неукладеності правочину; не дослідив факти того, що оспорювана квартира, з огляду на неукладеність договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2011 року увійшла до спадкової маси, яка перейшла до позивача в порядку спадкування.

В своєму Рішенні суд першої інстанції детально зупинився на законодавчому регулюванні спадкування, зазначивши, зокрема, що, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

При цьому, суд ухилився від визначення хто ж є спадкоємцем і кому належить спірна квартира. Між тим, однією з позовних вимог позивача є вимога про визнання за позивачем ОСОБА_1 права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106), у порядку спадкування за законом після смерті його брата ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд першої інстанції не дослідив та не дав правову оцінку цілому ряду доказів. Доказами у справі чітко підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 входила до спадкової маси за померлим ОСОБА_5 .

Так, суд першої інстанції не дослідив доказів, що підтверджують, що на момент смерті ОСОБА_5 14.10.2020 року квартира АДРЕСА_1 належала позивачу на праві власності, а отже в подальшому увійшла до спадкової маси, що підтверджується у тому числі копією Свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1997 року, яке знаходиться у матеріалах справи, та численними довідками Комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації», копії яких також знаходяться у матеріалах справи, а саме:

1) довідкою від 22.12.2020 року №1367 Комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації», копія якої знаходиться у спадковій справі, надісланій суду Першою Броварською нотаріальною конторою на виконання ухвали суду, в якій чітко зазначено, що «згідно архівних даних станом на 31 грудня 2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за гр. ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Броварським міськвиконкомом згідно з розпорядженням від 20.01.1997 р. за № 64» (копію вказаного свідоцтва про право власності було додано до довідки);

2) довідкою від 13.07.2021 року №909 Комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації», замовленою і отриманою особисто позивачем, в якій чітко зазначено, що «згідно архівних даних станом на 31 грудня 2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за гр. ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Броварським міськвиконкомом згідно з розпорядженням від 20.01.1997 р. за № 64» (копію вказаного свідоцтва про право власності було додано до довідки). Вказану довідку Позивач особисто надав державному нотаріусу Журавській В.В. ;

3) довідкою від 19.07.2021 року № 937/1 Комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації», наданою ОСОБА_2 і яка знаходиться в надісланих на виконання ухвали суду матеріалах реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна №106- квартира АДРЕСА_1 , в якій чітко вказано, що «згідно архівних даних станом на 31 грудня 2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за гр. ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Броварським міськвиконкомом згідно з розпорядженням від 20.01.1997 року за №64» (копію вказаного свідоцтва про право власності, план квартири та характеристики квартири було додано до вказаної довідки);

4) довідкою від 27.01.2023 року №15 Комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації», наданою суду Комунальним підприємством Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» на виконання ухвали суду по справі №361/8356/21, в якій чітко вказано, що «згідно архівних даних станом на 31 грудня 2012 року право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за гр. ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Броварським міськвиконкомом згідно з розпорядженням від 20.01.1997 року за №64» (копію вказаного свідоцтва про право власності, план квартири та характеристики квартири було додано до вказаної довідки довідки).

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Державний реєстратор прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Ганна Василівна, приватний нотаріус Броварського нотаріального округу Київської області Іваненко Олег Валерійович, приватний нотаріус Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Наталія Петрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бережна Тетяна Леонідівна, ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним правочину та визнання права власності на квартиру задовольнити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59426258 від 23.07.2021 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Ганною Василівною, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 106) було зареєстровано за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 106), у порядку спадкування за законом після смерті його брата ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В решті позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Гончарука Михайла Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Державний реєстратор прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Ганна Василівна, приватний нотаріус Броварського нотаріального округу Київської області Іваненко Олег Валерійович, приватний нотаріус Бучанського міського нотаріального округу Матвієць Наталія Петрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бережна Тетяна Леонідівна, ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним правочину та визнання права власності на квартиру задовольнити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59426258 від 23.07.2021 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Броварської районної державної адміністрації Кисіль Ганною Василівною, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 106) було зареєстровано за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 106), у порядку спадкування за законом після смерті його брата ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: