ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7752/24 Справа № 199/2774/24 Головуючий у першій інстанції: Руденко В. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка також діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на підставі ордеру, виданого Виконавчим комітету Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська №521 від 14 червня 1979 року, ОСОБА_12 , сім`я якої складається з 7 людей, надано право на зайняття п`яти кімнатної квартири АДРЕСА_1 видано на підставі Рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 08 червня 1979 року №455/2. Склад осіб, що проживають в квартирі, у відповідності до ордеру: ОСОБА_12 (основний квартиронаймач), ОСОБА_13 (чоловік), ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_15 (донька). Рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську Ради №63/3 від 15.03.2013 року, було змінено договір найму жилого приміщення. Так, на 5-ти кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , укладено договір найму з ОСОБА_1 , розірвавши договір найму з ОСОБА_12 - бабусею заявниці, у зв`язку з її смертю. У відповідності до Рішення, сім`я складається із 13 осіб - позивач (наймач), ОСОБА_4 (батько позивача), ОСОБА_5 (мати позивача), ОСОБА_6 (сестра позивача), ОСОБА_16 (брат позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на день подання позову знятий з обліку у зв`язку зі смертю), ОСОБА_8 (тітка позивача), ОСОБА_17 (син ОСОБА_8 тітки позивача), ОСОБА_18 (тітка позивача, станом на день подання позову знята з обліку та має інше місце реєстрації проживання), ОСОБА_19 (брат позивача станом на день подання позову знятий з обліку та має інше місце реєстрації проживання), ОСОБА_10 (тітка позивача), ОСОБА_11 (сестра позивача), ОСОБА_9 (брат позивача), ОСОБА_3 (брат позивача). Після добудування корпусів до даного будинку, нумерація квартир була змінена. Вірний номер квартири вже після зміни -269. Саме цей номер вказаний вже у Рішенні №63/3 від 15.03.2013 року, та відповідно у паспортах всіх зареєстрованих у квартирі осіб. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у даній квартирі, але фактично не проживає у ній ще з 2018 року. Відповідач ще у 2018 році переїхав до Республіки Польща на постійне місце проживання, та з тих пір проживає в іншій країні, у квартиру за місцем реєстрації не навідується, своїх власних речей у ній не має, не сплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири, у зв`язку з чим останній перешкоджає позивачу у реалізації її прав як власника квартири. Тому позивач просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_3 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України. Від третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка також діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підставі ордеру, виданого Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська №521 від 14 червня 1979 року, ОСОБА_12 , сім`я якої складається з 7 людей, надано право на зайняття п`яти кімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Ордер видано на підставі Рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська №455/2 від 08 червня 1979 року.

Склад осіб, що проживають в квартирі, у відповідності до ордеру: ОСОБА_12 (основний квартиронаймач), ОСОБА_13 (чоловік), ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_15 (донька) (а.с. 33).

Рішенням Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради №63/3 від 15.03.2013 року, змінено договір найму жилого приміщення на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , укладено договір найму з ОСОБА_1 , розірвавши договір найму з ОСОБА_12 - бабусею заявниці, у зв`язку з її смертю. Сім`я складається із 13 осіб - позивачка (наймач), ОСОБА_4 (батько), ОСОБА_5 (мати), ОСОБА_6 (сестра), ОСОБА_16 (брат, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на день подання позову знятий з обліку у зв`язку зі смертю), ОСОБА_8 (тітка), ОСОБА_17 (син ОСОБА_8 тітки позивача), ОСОБА_18 (тітка, станом на день подання позову знята з обліку та має інше місце реєстрації проживання), ОСОБА_19 (брат, станом на день подання позову знятий з обліку та має інше місце реєстрації проживання), ОСОБА_10 (тітка), ОСОБА_11 (сестра), ОСОБА_9 (брат), ОСОБА_3 (брат позивача) (а.с. 34).

Згідно довідки №006293 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02 квітня 2024 року, у квартирі АДРЕСА_3 , зокрема, ОСОБА_3 зареєстрований 28 грудня 2015 року (а.с. 36-37).

Згідно акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 01 квітня 2024 року, складеного головним квартиронаймачем ОСОБА_1 в присутності свідків, мешканців будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , за вказаною адресою громадянин ОСОБА_3 зареєстрований, але фактично не проживає, починаючи з 2018 року та по теперішній час (а.с. 35).

Зазначені у вказаному вище акті мешканці будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 були допитані місцевим судом в якості свідків.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Колегія суддів виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги непредставлення позивачкою належних, допустимих та достатніх доказів непроживання відповідача без поважних причин понад шість місяців у квартирі АДРЕСА_3 , - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Місцевий суд обґрунтовано надав критичної оцінки акту від 01.04.2024 про непроживання у квартирі АДРЕСА_3 , оскільки в акті вказано про непроживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_3 з 2018 року, тоді як дописані в якості свідків в суді першої інстанції особи, які підписали даний акт, пояснили, що відповідача по справі не бачили зовсім та взагалі не можуть пригадати чи проживав він колись за вказаною адресою. Наведені розбіжності свідчать про суперечливість свідчень осіб, що буди допитані як свідки; усні пояснення свідків суперечать змісту підписаного нами акту, що вказаний вище.

Крім того, наданий позивачами акт не містить інформації про те, на підставі яких досліджень, спостережень були здійснені відповідні висновки щодо непроживання або проживання ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні. В акті не вказані причини непроживання відповідача у квартирі та підписи зазначених осіб не завірені. Представник житлового органу, ОСББ у складанні даного акту участі не приймав.

З урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку, що акт від 01.04.2024 не є належним, допустимим та достатнім доказом для встановлення факту непроживання відповідача ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин.

Також, місцевий суд правильно врахував, що з 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан і ця обставина, у даному випадку, є поважною причиною непроживання особи за місцем її реєстрації.

Порядком встановлення заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1450 передбачено, що запровадження заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб здійснюється військовим командуванням на підставі указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та полягає у забороні декларування (реєстрації) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, зняття із задекларованого (зареєстрованого) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан, крім зняття із задекларованого (зареєстрованого) місця перебування чи місця проживання осіб у разі одночасного декларування (реєстрації) місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій воєнний стан не введено.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач вже тривалий час перебуває за кордоном не свідчать про втрату ним інтересу до вказаного житла. Крім того, апелянтом не представлено доказів про створення відповідачем перешкод позивачці у користуванні неприватизованою квартирою.

Позбавлення права користування житловим приміщенням покладе на відповідача надмірний тягар, порушить його права на житло; висновок місцевого суду про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів звертає увагу, що до апеляційного суду надійшла заява, викладена у формі бланку, від імені ОСОБА_3 , підпис якого не посвідчений. У вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_3 не заперечує щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 ; заява не містить інформації про кількість місяців (років) непроживання відповідача у спірній квартирі. Отже, вказана заява не є доказом визнання відповідачем позову чи визнання ним факту непроживання у квартирі без поважних причин понад шість місяців.

Суд наголошує, що, станом на час розгляду справи апеляційним судом, відповідач ОСОБА_3 з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду не звернувся, що підтверджується матеріалами цивільної справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що особи, які зареєстровані та постійно проживають у квартирі АДРЕСА_3 не позбавлені можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова