Номер провадження: 22-ц/813/3110/24
Справа № 502/1386/23
Головуючий у першій інстанції Березніков О.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Подчаха Олексій Васильович та Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бурлаченко Дмитро Володимирович, до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про визнання рішення протиправним та його скасування,-

в с т а н о в и в:

17 липня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бурлаченко Дмитро Володимирович, звернувся до суду з позовом до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про визнання рішення протиправним та його скасування, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення ХХІV сесії VIII скликання Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1782 від 30 червня 2022 року в частині передання земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0140 площею 0,1559 га в довгострокову оренду ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що позивач мав намір отримати в довгострокову оренду земельну ділянку з кадастровим номером: :01:001:0140 площею 0, 1559 га, з чим звертався до відповідача із відповідною заявою, проте вказану земельну ділянку надано в оренду ОСОБА_4 , та згодом, після розірвання договору оренди, третій особі ОСОБА_2 , на підставі рішення ХХІV сесії VIII скликання Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1782 від 30.06.2022. Вважає зазначене рішення Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області в частині передання в оренду вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 протиправним та просить його скасувати, оскільки позивач мав намір раніше взяти в оренду спірну земельну ділянку, таким чином позбавивши його реалізації свого права на отримання земельної ділянки в оренду.

16 серпня 2023 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Старосуд Олег Анатолійович, надав суду письмові пояснення по справі, у яких просив в позові відмовити з підстав того, що позивач не надав жодних доказів того, що він звернувся із заявою до Вилківської міської ради саме щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0140, а тому оскаржуване рішення сесії Вилківської міської ради №1782 від 30.06.2022 не могло порушити законні права та інтереси позивача. Крім того, позивачем не оскаржено рішення сесії Вилківської міської ради №1282 від 23 грудня 2021 року щодо відмову йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою й рішення сесії Вилківської міської ради №722-ХІІІ-VІІІ від 29 липня 2021 року щодо надання дозволу ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою. Отже, позивачем не наведено доводів яким саме чином оскаржуване рішення Вилківської міської ради порушує його законні права та інтереси.

Позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Бурлаченко Дмитро Володимирович у судове засідання 17 жовтня 2023 року не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача, Вилківської міської ради, у судове засідання від 17 жовтня 2023 року не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв чи клопотань не надав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 та його представник адвокат Старосуд Олег Анатолійович, в судове засідання від 17 жовтня 2023 року не з`явилися.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Суд визнав протиправним та скасував рішення ХХІV сесії VIII скликання Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1782 від 30.06.2022 в частині передання земельної ділянки з кадастровим номером: :01:001:0140 площею 0,1559 га в довгострокову оренду ОСОБА_2 та стягнув з Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073,60 грн.

У апеляційній скарзі відповідач, Вилківська міська ради Ізмаїльського району Одеської області, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Подчоха Олексій Васильович просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання до апеляційного суду представник Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку судової повістки-повідомлення до електронного кабінету Електронного суду.

Так, згідно ч. ч. 4-5 ст. 14 ЦПК України, Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційних скаргах та у відзиві позивача ОСОБА_1 на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідача, Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, та третьої особи ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Подчоха Олексія Васильовича підлягають задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (стаття 19 Конституції України).

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у редакції, чинній на час прийняття рішень Вилківською міською радою, передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно статті 12 ЗК України, пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада здійснює передачу у власність або у користування земельних ділянок виключно до положень Земельного кодексу України.

За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55, статті 124 Конституції України.

Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За нормами частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Частинами першою-третьою статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина 5 статті 158 ЗК України).

За змістом частини 2 статті 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 09 грудня 2021 року звертався із заявою до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду терміном на 49 років за адресою: Одеська області, Ізмаїльський район, Вилківська міська рада, орієнтованою площею 0,2000 га для сінокосіння.

Рішенням ХХVІІ сесії VIII скликання Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1282 від 23.12.2021 йому було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до Витягу з рішення сесії №722-ХХІІІ-VIII від 29.07.2021 Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області громадянину ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Вилкове, орієнтованою площею 0,1500 га для сінокосіння.

Рішенням ХVII сесії VIII скликання Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1389 від 23.12.2021 ОСОБА_4 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером: :01:001:0140 площею 0,1559 га в оренду строком на 49 років для сінокосіння за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, м. Вилкове.

Рішенням ХХІV сесії VIII скликання Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1782 від 30.06.2022, на підставі заяви ОСОБА_4 , було розірвано договір довгострокової оренди землі та передано спірну земельну ділянку з кадастровим номером: :01:001:0140 в оренду ОСОБА_2 .

Встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться навпроти садового будинку позивача, за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:005:0037.

Позивач вважає, що оскаржуваним рішенням в частині передання в оренду спірної земельної ділянки ОСОБА_2 його позбавлено права на отримання земельної ділянки в оренду, а саме таку надано не на конкурентних засадах.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 ЗК України).

Позивач оскаржує рішення ХХІV сесії VIII скликання Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1782 від 30.06.2022 в частині передання земельної ділянки з кадастровим номером: :01:001:0140 площею 0,1559 га в довгострокову оренду ОСОБА_2 для сінокосіння, позаяк вказаним рішенням відповідач одночасно розірвав договір оренди з ОСОБА_4 та передав в оренду спірну земельну ділянку для сінокосіння на 49 років третій особі, тобто земельна ділянка надана в оренду у спосіб, який не відповідає принципам забезпечення рівності прав на землю громадян, тобто не на конкурентних засадах.

Так, відповідно до частини першої статті 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина друга статті 134 ЗК України, як у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, так і у чинній редакції, встановлювала, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 вересня 2020 року в справі № 688/2908/16-ц виснувала, що розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, а отже неконкурентне надання землі у користування за наявності двох або більше бажаючих не відповідає зазначеним принципам. Зокрема, не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка раніше за інших дізналася про існування вільної земельної ділянки і звернулася з відповідною заявою. Крім того, такий підхід стимулює використання інсайдерської інформації, що є одним із проявів корупції, а тому є неприпустимим.

Тим більше не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу. Такий підхід може створювати підґрунтя для розвитку корупції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що законодавець, запроваджуючи регулювання щодо надання землі у користування, не міг мати на меті стимулювання зловживань, посилення соціальної нерівності і спрямованість на неправовий та непрозорий перерозподіл основного національного багатства землі. Отже, відповідне законодавство слід тлумачити таким чином, що за наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності в оренду право оренди такої земельної ділянки підлягає продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що частину другу статті 134 ЗК України (зокрема й у даному випадку) слід розуміти таким чином, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) права на земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння та випасання худоби, городництва, за наявності лише одного бажаючого. Якщо ж бажаючих два чи більше, підлягали застосуванню загальні правила статті 135 ЗК України про проведення земельних торгів у формі аукціону, за результатами яких укладається відповідний договір.

Як зазначено вище, з матеріалів справи встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться навпроти житла позивача і він з 2021 року мав намір розробити проект землеустрою (на той час земельна ділянка не була сформована) з метою довгострокової оренди вказаної земельної ділянки для сінокосіння, на що позивачу було відмовлено та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою ОСОБА_5 , з яким в подальшому й було укладено відповідний договір оренди.

Попри відмову позивачу у розробці проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки, останній, враховуючи її знаходження, все ж таки мав намір взяти її в оренду, проте, в силу встановлених обставин, не міг подати відповідну заяву відповідачу про такий намір, позаяк не був обізнаний про розірвання договору оренди з ОСОБА_4 відповідно до оскаржуваного рішення, яким одночасно спірну земельну ділянку передано в оренду ОСОБА_2 ..

Тобто, у справі, що розглядається, земельні торги проведені не були, а відтак позивач був позбавлений можливості у реалізації здійснення передбачених законом прав, зокрема у отриманні в оренду земельної ділянки. Натомість спірна земельна ділянка оскаржуваним рішенням Вилківської міської ради була одночасно надана в оренду третій особі у справі ОСОБА_2 , який, як вбачається із матеріалів справи мешкає у м. Ізмаїл, Одеської області, та звернувся до відповідача за укладенням договору оренди значно пізніше за позивача (заява від 15.06.2022), який мав намір укласти такий договір оренди з 2021 року та в силу встановлених обставин був позбавлений можливості висловити такий намір після розірвання договору оренди з ОСОБА_4 ..

Як зауважено у згадані постанові від 29 вересня 2020 року Великої Палати Верховного Суду позивач, який претендує на одержання спірної земельної ділянки в оренду, вправі вимагати проведення земельних торгів щодо укладення договору оренди спірної земельної ділянки, що є доцільним і у цій справі.

Крім того, у даному випадку суд також погоджується з доводами представника позивача у тому, що Вилківська міська рада повинна була прийняти відповідні два рішення, одним із яких припинити право оренди ОСОБА_4 , а іншим, на загальних підставах та на конкурентних засадах, передати земельну ділянку іншій особі.

Враховуючи все вище викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення ХХІV сесії VIII скликання Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1782 від 30.06.2022 в частині передання земельної ділянки з кадастровим номером: :01:001:0140 площею 0,1559 га в довгострокову оренду ОСОБА_2 є протиправним та таким що не відповідає засадам земельного законодавства. Відповідачем не надано жодного доказу, який би спростував заявлені вимоги позивача, а матеріалами справи підтверджуються встановлені судом обставини.

Проте, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що оскаржене рішення органу місцевого самоврядування постановлено з порушенням встановленого законом порядку та порушує його законні права та інтереси. Й, навпаки, відповідач, Вилківська міська рада, надала суду належні, достовірні та достатні докази на спростування підстав заявленого позову.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається із порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/ підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року №1527/13038/12, провадження №61-8204св20)».

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно абзацу 2 частини 2 статті 123 ЗК України, у клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Суд першої інстанції, зазначаючи у рішенні, про наявність у позивача права на оренду спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0140, послався на заяву позивача до Вилківської міської ради від 09.12.2021 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння, орієнтовною площею 0,20 га, яка розташована на території Вилківської міської ради за межами м. Вилкове (вул. Придунайська б/н напроти земельної ділянки з кадастровим номером :02:005:0037, яка належить позивачу на праві власності) (а.с. 76).

Проте судом першої інстанції не було враховано, що позивачем до вказаної заяви всупереч вимогам абзацу 2 частини 2 статті 123 ЗК України не були додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Вказана обставина унеможливлює точне визначення місцезнаходження ділянки яку позивач бажав отримати в користування. У зв`язку з цим неможливо достеменно встановити, що позивач звертаючись до Вилківської міської ради із заявою від 09.12.2021 виявив намір орендувати саме спірну земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0140.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача від 09.12.2021 рішенням XVII сесії VIII скликання Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1282 від 23.12.2021 позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою (а.с. 75). При цьому, в матеріалах справи відсутні докази оскарження вказаного рішення Вилківської міської ради, що свідчить про те, що позивач з ним погодився та вважав його законним.

Висновок суду першої інстанції про неможливість позивача подати до Вилківської міської ради заяву про намір орендувати спірну земельну ділянку після 23 грудня 2021 року, оскільки позивач не був обізнаний про розірвання договору оренди землі з ОСОБА_4 відповідно до оскаржуваного рішення №1782 від 30.06.2022, яким одночасно спірну земельну ділянку передано в оренду ОСОБА_2 , також вважається помилковим.

Відповідно до частини 4 статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 10 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

16 червня 2022 року на веб-сайті Вилківської міської ради за відповідною електронною адресою були опубліковані проекти рішень на XXIV сесію Вилківської міської ради. Другим номером у списку проектів рішень вказаний проект рішення «Про розірвання довгострокового договору оренди землі №104 від 15.01.2022 з ОСОБА_4 та передачу земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років для сінокосіння ОСОБА_2 ».

Таким чином, Вилківська міська рада відповідно до вимог частини 4 статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» опублікувала на веб-сайті проект оскаржуваного рішення №1782 за 10 робочих днів до засідання сесії міської ради.

Враховуючи вказану обставину, позивач, виявивши належну обачність та зацікавленість, мав можливість ознайомитись з проектом оскаржуваного рішення, та в строк з 16 червня 2022 року до 30 червня 2022 року звернутись до відповідача із заявою про намір орендувати спірну земельну ділянку. Проте, позивач після 09 грудня 2021 року жодних заяв з приводу оренди спірної земельної ділянки до Вилківської міської ради не подавав.

В зв`язку з чим, станом на 30 червня 2022 року у Вилківської міської ради не було підстав вважати, що наявні інші претенденти на оренду спірної земельної ділянки, крім ОСОБА_2 , який звернувся із відповідною заявою.

Таким чином, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) права на земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння та випасання худоби, городництва, за наявності лише одного бажаючого.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу й на те, що за спірним рішеннями у ОСОБА_2 виникли права, які підпадають під правовий захист за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула на майно і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у користування.

Отже, третьою особою ОСОБА_2 набуто право користування спірною земельною ділянкою на правах оренди правомірно, тому він має право на захист права на мірне володіння майном.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених в рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином порушення його прав та інтересів оскаржуваним рішенням міської ради, тому у відповідності до положень статей 15, 16 ЦК України право позивача не підлягає захисту судом.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 122, 123, 134 ЗК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Подчоха Олексій Васильович задовольнити.

Апеляційну скаргу Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області задовольнити.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бурлаченко Дмитро Володимирович, до Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про визнання рішення протиправним та його скасування залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 05 листопада 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк