Єдиний унікальний номер судової справи: 490/6661/17
Номер провадження: 22-ц/812/1327/24 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Тищук Н.О., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Травкіною В.Р.,

за участю: позивачки - ОСОБА_1 її представників - адвоката Ярошевського Г.В., адвоката Когіна А.В., представника відповідача - адвоката Веріковської Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Ярошевським Георгієм Вікторовичем

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2024 року ухвалене під головуванням судді - Черенкової Н.П. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з 16 квітня 2010 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який 09 лютого 2017 року розірвано. Від подружнього життя народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час подружнього життя за спільні кошти сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , легковий автомобіль хетчбек-В CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , легковий автомобіль універсал-B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Посилаючись на викладене та на те, що згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя не досягнуто, позивачка просила суд виділити її у власність частину квартири АДРЕСА_1 , частину квартири АДРЕСА_2 , визнати за нею право власності на 1/2 частину легкового хетчбека-В CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, 1/2 частину легкового універсала-B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ,1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ,1/2 частину легкового хетчбека- B CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 1/2 частину легкового універсала-В КІА JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив встановити факт припинення з березня 2016 року шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ним право особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначав, що з 16 квітня 2010 року по 09 лютого 2017 р сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 12 червня 2016 року ним придбано квартири АДРЕСА_4 . Однак, дані квартири хоч і придбані в період шлюбу, проте є його особистою власністю на підставі п.3 ч.1, ч.3 та ч.6 ст. 57 СК України, оскільки придбані за кошти, які належали йому особисто, а саме: за рахунок премій, які позивач одержував за особисті заслуги, а також придбані в період фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачкою. Вказує, що метою придбання вказаних квартир було забезпечення себе та повнолітню доньку від першого шлюбу в майбутньому житлом. Також ОСОБА_2 вказує, що 16 жовтня 2008 року передав у борг ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США, які останній повертав частинами. Саме на повернуті кошти позивач придбав спірні квартири, а отже, враховуючи, що належні ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 60 000 доларів США були передані ОСОБА_4 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , вищевказане нерухоме мано є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки придбане хоча й в період зареєстрованого із відповідачкою шлюбу, однак на кошти, які належали йому особисто.

Крім того, позивач вказує, що у березні 2016 року відповідачка повідомила йому про наявність у неї іншого чоловіка. Після чого, колишнє подружжя вирішило припинити подружнє життя узгодивши, що діти будуть проживати із ОСОБА_1 у належній їй на праві власності квартирі, в якій вона за грошові кошти позивача робила там ремонт з метою їх спільного проживання з іншим чоловіком. Оскільки всі майнові та немайнові питання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були вирішені, позивач мав намір придбати житло особисто для себе та для своєї повнолітньої доньки від першого шлюбу, однак йому було необхідно відправлятися в черговий рейс у зв`язку із чим, він надав ОСОБА_1 довіреність на подальше оформлення права власності на нерухомість на його ім`я, яка скасована позивачем 28 грудня 2016 року. Отже, сторони припинили свої фактичні шлюбні стосунки остаточно у березні 2016 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.02.2017 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач вважає, що квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , хоча й були придбані ним в період його зареєстрованого з відповідачкою шлюбу, проте куплені за його особисті кошти та в період фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 і справжньою метою придбання майна були не інтереси сім`ї, а власні особисті інтереси, не пов`язані із сімейними. Саме тому, вважає, що спірне нерухоме майно не може мати статусу спільного майна подружжя.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2020 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю та справу № 490/6661/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя об`єднано в одне провадження та присвоєно № 490/6661/17.

У відзиві, направленому до суду 19 червня 2020 року ОСОБА_1 заперечувала проти позову ОСОБА_2 , посилаючись на те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2018 року позов ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 задоволено. Однак, у подальшому, постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року вказане рішення суду скасовано та у задоволенні позову відмовлено, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 20 травня 2019 року. Отже, подача повторного позову є зловживанням процесуальним правом. Встановлення факту припинення шлюбних відносин також нічим не підтверджено, окрім того, 16 березня 2016 року ОСОБА_2 видано на її ім`я довіреність, якою уповноважував її представляти його інтереси з питань купівлі будь-якої нерухомості.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано легковий автомобіль універсал-B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 по частині легкового автомобіля універсала - B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . У задоволенні інших вимог відмовлено. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково.

Встановлено факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з січня 2016 року. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 . У задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірні квартири придбані ОСОБА_2 у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Після придбання спірних квартир ОСОБА_1 в них не реєструвалась та не проживала. Факт того, що сторони проживали окремо підтверджується показами свідків та те, що вони були зареєстровані за різними адресами. ОСОБА_1 не надано належних доказів тому, що вони з ОСОБА_2 проживали разом у спірних квартирах та фактично підтримували шлюбні стосунки, вели сумісне господарство, і квартири придбані були для сім`ї, оскільки доручення на вчинення відповідних дій свідчить про надання повноважень останній саме для купівлі квартири у власність ОСОБА_2 та на його ім`я.

Всебічне дослідження усіх обставин справи, письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів, та узгодженістю і несуперечністю між собою, дають об`єктивні підстави вважати, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи ОСОБА_2 щодо фактичного припинення шлюбних стосунків у січні 2016 році, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку із чим квартири за АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , в порядку ст. 57 СК України може бути визнані особистою приватною власністю ОСОБА_2 , у зв`язку із наведеним, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на1/2 частину цих квартир - відсутні.

Суд виходив з того, що майно хоч і набуте під час шлюбу, але за кошти, які не є спільними та під час окремого проживання подружжя і припинення шлюбних відносин.

Що стосується поділу автомобілів, то суд виходив з того, що автомобіль універсал-В KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата реєстрації 14 серпня 2013 року придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, а за такого, за приписами ст. ст. 60, 70, 71 СК України, за кожним із них слід визнати право власності на частину автомобіля за кожним, задовольнивши в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1

Автомобіль марки CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований на ОСОБА_2 11 жовтня 2016 року, однак згідно договору купівлі-продажу №4841/2018/1005947 від 03 липня 2018 року вищевказаний автомобіль ОСОБА_2 проданий ОСОБА_5 . За такого, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права власності на вищевказаний автомобіль задоволенню не підлягають, що не позбавляє її права на захист у спосіб передбачений законом.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах якої діяв адвокат Ярошевський Г.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин повідомлених ОСОБА_2 , що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , повинен був закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що набрало законної сили рішення суду, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих підстав. Зазначає про те, що суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 встановивши факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з січня 2026 року. В порушення вимог статей 84,222 ЦПК України суд задовольнив клопотання про витребування з Центрального районного суду м. Миколаєва матеріалів цивільної справи №490/9234/17. До того ж судом першої інстанції необґрунтовано відхилено покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які безпосередньо буди досліджені у судовому засіданні 22 лютого 2024 року

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 16 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2017 року розірвано.

Вказаним рішенням суду не встановлено конкретної дати фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям ОСОБА_9 .

Від подружнього життя народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 був усиновлений малолітній син ОСОБА_1 від першого шлюбу - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За Договором купівлі-продажу майнових прав № 02/28/01-6п від 26 лютого 2016 року, укладеного між ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» як продавець, та ОСОБА_2 , як покупець, останній придбав майнові права на об`єкт нерухомості - квартири, загальною площею 101,1 кв.м., кількість кімнат 4, за адресою: АДРЕСА_5 ) вартість майнових прав складає 1 213 200 грн, що еквівалентно 44521 доларів США за офіційним курсом НБУ, покупець здійснює передплату вартості майнових прав в сумі 1 000 000 грн, залишок внести до 26 квітня 2016 року.

На підставі довіреності від 14 березня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. за р/№ НОМЕР_5 , яка була скасована 28 грудня 2016 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси з питань, пов`язаних із підготовкою документів та подальшою купівлею на його ім`я будь-якої нерухомості у м. Миколаєві, здійснювати управління належного йому на праві приватної власності будь-якої нерухомості, оформлення та реєстрації його права власності на придбану на його ім`я квартиру в м. Миколаєві.

За Договором купівлі-продажу майнових прав №03/28/01-6п від 28 березня 2016 року укладеного між ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат» як продавець, та ОСОБА_2 , як покупець, останній придбав майнові права на об`єкт нерухомості - квартири, загальною площею 42,2 кв.м., кількість кімнат 1, за адресою: АДРЕСА_5 ) вартість майнових прав складає 506 400 грн, що еквівалентно 19 424,63 доларів США за офіційним курсом НБУ, покупець здійснює передплату вартості майнових прав в сумі 50 000 грн, залишок внести до 30 липня 2016 року.

29 серпня 2016 року укладено Договір цесії між ТОВ «НДСК-6» (правонаступник ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат») та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_1 , на підставі Довіреності № 422 від 14 березня 2016 року, за яким сторони набувають усіх прав, передбачених Договором від 28 березня 2016 року.

29 серпня 2019 року укладено Договір №1 про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав № 03/28/01-6п від 28 березня 2016 року щодо внесення змін у найменуванні продавця.

29 серпня 2016 року укладено Договір цесії між ТОВ «НДСК-6» ( правонаступник ТДВ «Миколаївський домобудівельний комбінат») та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_1 на підставі Довіреності № 422 від 14 березня 2016 року, за яким сторони набувають усіх прав, передбачених Договором від 26 лютого 2016 року.

29 серпня 2019 року укладено Договір № 1 про внесення змін до Договору купівлі-продажу майнових прав № 03/28/01-6п від 28 березня 2016 року щодо внесення змін у найменуванні продавця.

29 серпня 2016 року ТОВ «НДСК-6» та ОСОБА_1 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 , підписано Акт приймання-передачі документації на виконання умов Договору цесії на квартири у будинку по АДРЕСА_6 , номери квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_7 .

Право власності на вказані квартири було зареєстровано за ОСОБА_2 12 вересня 2016 року за заявою ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав від 26 лютого 2016 року, 28 березня 2016 року та договорів цесії від 29 серпня 2019 року.

Крім того, згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ, автомобіль марки KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить ОСОБА_2 , в особливих відмітках зазначено, що право користування має ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ автомобіль марки CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований на ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом тим, згідно Договору купівлі-продажу №4841/2018/1005947 від 03 липня 2018 року вищевказаний автомобіль ОСОБА_2 проданий ОСОБА_5 .

З послужної книжки моряка та посвідчення моряка вбачається, що ОСОБА_2 з 2005 року працював моряком та перебував у рейсі в 2016 році за виключенням березня-початку квітня 2016 року, повернувся після 21 грудня 2016 року.

З виписки по рахунках ОСОБА_2 , відкритих у ПАТ «Марфин банк», ПАТ «Приватбанк» вбачається, що за період з 01 січня 2015 року до 01 жовтня 2016 року було надходжень на 3936,75 доларів США та 54074,84 доларів США.

За вказаними рахунками на ім`я ОСОБА_1 була відкрита додаткова картка на підставі якої вона знімала кошти.

У жовтні 2017 року у провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебувала цивільна справа №490/9234/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на об`єкти нерухомого та рухомого майна, в якому позивач уточнивши вимоги просив визнати за ним право приватної особистої власності на автомобіль легковий хетчбек-В CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль легковий універсал-В KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,2 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м.; квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 101,1 кв.м., житловою площею 63,2 кв.м.

Рішенням Центрального районного суду від 19 липня 2018 року визнано право особистої приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,2 кв.м., житловою площею 19,7 кв.м., та квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 101,1 кв.м., житловою площею 63,2 кв.м. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 3000 грн судового збору.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2018 року в частині вимог про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 та розподілу судових витрат скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

При цьому, судом апеляційної інстанції зазначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з припиненням шлюбних відносин, проте лише у випадку пред`явлення позову з цих підстав.

Суд, хоча й послався в описовій частині рішення, що позивач в обґрунтування позову вказував на придбання спірних квартир після того, як вони вирішили розірвати шлюб, але ні в позові, ні в уточненій заяві на такі обставини позивач не посилався. Отже, обставини, що до дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не входили до предмету доказування по даному спору.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2019 року Постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року залишено без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні відносини між подружжями припинилися у січні 2016 року, спірні квартири придбані ОСОБА_2 у період окремого проживання подружжя, за кошти, які не є спільними а відтак в порядку ст. 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Між тим з таким висновком суду погодитися не можливо з огляду на таке.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, що належали їй (йому) особисто.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Суть поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Згідно з частинами другою і третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що спірне нерухоме майно придбане у період шлюбу за гроші чоловіка, який працював моряком та які є спільними.

У своєму позові ОСОБА_2 вказував на те, що з березня 2016 року припинив шлюбні відносини із ОСОБА_11 нерухоме майно було придбано за його особисті кошти та не інтересах сім`ї, а для нього та його доньки від попереднього шлюбу.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , встановлюючи факт окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з січня 2016 року та визнавши за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , суд першої інстанції як на належні докази послався на покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , які були надані у цивільній справі №490/9234/17.

Так, свідок ОСОБА_5 вказав, що квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 куплені за кошти ОСОБА_2 та придбані ним для себе та своєї доньки від першого шлюбу. Також, зазначив, що останній фінансово утримував сім`ю, оскільки ОСОБА_1 не працювала. Вказав, що автомобіль CHERY AMULET, 2007 року випуску йому придбав ОСОБА_2 в рахунок виконаного ОСОБА_5 ремонту вказаних квартир. Також, свідок вказав, що йому відомо, що шлюбні відносини у сторін припинилися на початку 2016 року, коли ОСОБА_1 почала проживати з іншим чоловіком. Однак, офіційно розірвати шлюб ОСОБА_1 змогли тільки після того як ОСОБА_2 повернувся з рейсу.

Свідок ОСОБА_12 вказала, що з лютого 2013 року по вересень 2015 року працювала нянею в сім`ї ОСОБА_9 . Вказала, що, як їй відомо, сім`ю забезпечував ОСОБА_2 . Коли вона прийшла працювати в цю сім`ю машина KIA JOICE, 2002 року випуску, вже у них була. Також, зазначила, що ОСОБА_1 не працювала, проте часто була відсутня вдома. Після 2015 року про їх сімейне життя більше їй нічого не відомо.

Між тим, судом не взято до уваги, що допитана під час розгляду справи свідок ОСОБА_13 , яка є хрещеною доньки сторін - ОСОБА_14 вказувала, що знає ОСОБА_1 з 2005 року, оскільки вони разом працювали. Сторони спочатку жили з 2008 року до 2011 року на квартирі, належній ОСОБА_15 по АДРЕСА_8 . З жовтня 2011 року до січня 2017 року проживали на квартирі АДРЕСА_9 . Відносини між ОСОБА_1 погіршилися з кінця 2016 року та остаточно припинилися після інциденту 07 січня 2017 року. Квартири на Потьомкінській купувалися у 2016 році за гроші чоловіка ОСОБА_1 для сім`ї та спільного проживання. Також було придбано два автомобіля. Спочатку припинили відносини, а потім розлучилися.

Також свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснювала, що відносини між подружжям ОСОБА_1 припинилися 07 січня 2017 року, коли ОСОБА_1 повернулася до своєї квартири з двома дітьми, вона як сусідка їй допомагала з речами.

Свідок ОСОБА_8 пояснював, що ОСОБА_1 знає з кінця вересня 2016 року, коли допомагав їй роботи ремонт в квартирі по АДРЕСА_6 (спірне майно).

До того ж, ОСОБА_1 пояснювала, що квартири, купувалися для проживання сім`ї оскільки розташовані на одному поверсі поруч та в яких з урахуванням побажань дітей було здійснено перепланування. Ремонтом у квартирах займалася вона для цього мала карточку для оплати будівельних матеріалів.

Крім того, суд послався на відсутність реєстрації сторін у спірних квартирах, а також на те, що вони були зареєстровані за різними адресами.

До того ж, суд вважав, що зміст наданого доручення 14 березня 2016 року про надання ОСОБА_1 повноважень щодо здійснення купівлі майна для ОСОБА_2 як фізичній особі, а не як дружині.

Між тим, постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року встановлено, що на підставі виданого ОСОБА_2 доручення на ім`я ОСОБА_1 14 березня 2016 року, остання вчиняла юридичні значимі дії саме в інтересах сім`ї. Джерелом набуття вказаних квартир у власність є кошти, отримані ОСОБА_2 за роботу моряка в період шлюбу з ОСОБА_1 .

Разом з тим, висновок суду про те, що придбання квартир відбулося не в інтересах сім`ї, оскільки сторони у спірних квартирах разом не проживали в них є неспроможними, оскільки як було встановлено проживання в них було неможливо у зв`язку з проведенням ремонтних робіт.

Також не заслуговують на увагу посилання суду на відсутність реєстрації сторін в спірних квартирах, оскільки сама по собі наявність реєстрації не може свідчити про придбання квартир саме в інтересах сім`ї.

Отже, наявні докази у справі не підтверджують факт окремого проживання сторін у зв`язку з припиненням шлюбних відносин з січня 2016 року та придбання спірного майна ОСОБА_2 за його особисті кошти не в інтересах сім`ї.

До того, ж суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 у своєму позові просив встановити факт окремого проживання у зв`язку з припиненням шлюбних відносин з березня 2016 року, а у заяві про виправлення описки у позовній заяві - з осені 2015 року.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог є слушними.

З огляду на наведене колегія дійшла висновку про те, що сторони придбали спірні квартири та автомобілі за час шлюбу і це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що майно було оформлено на ОСОБА_2 . Належними та допустимими доказами ОСОБА_2 презумпцію спільності майна не спростував, тому спірне майно підлягає поділу.

Разом з тим, з огляду на те що ОСОБА_2 усупереч нормам статті 65 СК України відчужив спільне майно, зокрема автомобіль марки автомобіль марки CHERY AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , на власний розсуд, без згоди дружини, суд дійшов правильного висновку, що виділити вказаний автомобіль в порядку поділу майна подружжя неможливо.

За таких обставин рішення суду на підставі п.1ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухвалення у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 шляхом визнання за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по частини квартири АДРЕСА_2 , по частини квартири АДРЕСА_1 та по частини легкового автомобіля універсала - B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . У задоволенні інших вимог відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Доводи апеляційної скарги про закриття провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_2 в частині визнання права особистої приватної власності на квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 не заслуговують на увагу з огляду на те, що підстави позову не є тотожними з підставами позову у справі № 490/9234/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на об`єкти нерухомого та рухомого майна.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 117,25 грн. (2030, 90 грн - за розгляд справи в суді першої інстанції + 2086,35 грн - за розгляд справи в апеляційній інстанції).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Ярошевським Георгієм Вікторовичем - задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по частини квартири АДРЕСА_2 , по частини квартири АДРЕСА_1 та по частини легкового автомобіля універсала - B KIA JOICE, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . У задоволенні інших вимог відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) 4 117, 25 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Н.О. Тищук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2024 року.