Номер провадження: 22-ц/813/1359/24
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.,

учасники справи:

позивач Одеська міська рада

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 09 березня 2023 року

у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 рокуОдеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила зобов`язати відповідачку за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта площею 15,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав на те, що земельна ділянка в АДРЕСА_1 , є комунальною власністю, будь-яким особам у власність чи користування для нового будівництва не надавалась, відповідачка не отримувала відповідні дозвільні документи на будівництво об`єкту на вказаній ділянці, тому побудований об`єкт є самочинним та підлягає знесенню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.03.2023 року ухвалено позовні вимоги Одеської міської ради задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта площею 15,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 3405 грн.

Рішення суду вмотивовано тим, що ділянка за адресою АДРЕСА_1 , перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси.

Одеською міською радою рішення про надання відповідачу ОСОБА_1 у власність або у користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва площею 564 кв.м не приймалось, тобто об`єкт є самочинним, будівництво здійснено без документів, що дають право на виконання будівельних робіт, та на земельній ділянці яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що не була відведена для цієї мети, тому підлягає знесенню.

Суд звернув увагу на те, що на час розгляду справи документи відповідачки щодо, оформлення земельної ділянки знаходяться в стадії лише погодження. Отже, самочинно збудований об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 унеможливлює здійснення територіальною громадою м. Одеси повноважень власника щодо ділянки землі, яка знаходиться під забудовою, оскільки має місце самовільне зайняття земельної ділянки, що є підставою для звільнення земельної ділянки шляхом знесення такого об`єкта.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09.03.2023 року та прийняти нове рішення, яким відмовити Одеській міській раді в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Скасувати заходи забезпечення позову. Розподілити судові витрати у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка не будувала жодних об`єктів нерухомого майна на земельних ділянках органів місцевого самоврядування, в тому числі не порушувала межі відведеної їй земельної ділянки, яка знаходиться в її користуванні з 2012 року.

Суд припустився помилки щодо відхилення належних та допустимих доказів: висновку експерту, технічного звіту по топографо-геодезичним вишукуванням земельної ділянки, листопад 2021 року, п. 1.1. договору купівлі-продажу від 14.12.2012 року будинок розташований на земельній ділянки, площею 564 кв.м, яка знаходиться у фактичному користуванні продавця - ОСОБА_2 , кадастровий номер: :29:028:0002.

Відповідачка наголошує, що за адресою: АДРЕСА_1 було відведено земельну ділянку під індивідуальне будівництво площею 600 кв.м ще з 15 березня 1952 року, збудований об`єкт не підпадає під ознаки самочинно будівництва, оскільки спірний об`єкт збудований на відведеній для цієї мети земельній ділянки. Також, спірний об`єкт побудований в межах земельної ділянки, яка знаходиться у її користуванні ще з 2012 року.

Крім того, відсутні підстави для застосування такої крайньої міри як знесення самочинного будівництва та відсутні докази, які б підтверджували або спростовували можливість перебудови спірної будівлі.

Позивач не направляв жодних приписів відповідачці, останню не притягали до адміністративної відповідальності у відповідності до Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників судової справи до суду апеляційної інстанції в строк передбачений Законом не надходили.

Представник відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні надала пояснення по суті справи, підтримала доводи апеляційної скарги, та просила її задовольнити.

Представник позивача Одеської міської ради Старостін О.С. надав пояснення, в яких зазначив, що суд першої інстанції правомірно вирішив цей спір, правильно застосувавши норми матеріального й процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено актом обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеси Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради за адресою: м. Одеса, вул. Лиманна, 55, фактично виконується будівництво нової будівлі, орієнтовною площею 15,0 кв.м, на підтвердження чого зроблено фотофіксацію самочинного будівництва.

З повідомлення Управління вбачається, що в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання відмову у видачі скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо одержання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, станом на 31.12.2012 року право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2012 року № 3860 (дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 06.12.2012 року, номер запису: 19429 в книзі: 194-280).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.10.2021 року № 279314719 вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2012 року № 3860 за відповідачкою зареєстровано право власності на будинок площею 37,1 кв.м.

Згідно з листом Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 04.11.2020 року № 01-11/4949 містобудівні умови та обмеження, будівельні паспорти та дозвільні документи на забудову земельної ділянки на об`єкт містобудування за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні.

В ході розгляду справи судом першої інстанції також встановлено, що 08 вересня 1951 року відповідно до проекту головного архітектора м. Одеси ст.тех. ОСОБА_4 здійснив виїзд на місцевість земельної ділянки площею 600 кв.м, в районі Лиманської вулиці та за рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих передав в користування громадянці ОСОБА_5 , межі ділянки, закріплені геодезичними знаками, про що склав відповідний акт.

Рішенням виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих «Про уточнення розмірів земельних ділянок, відведених під індивідуальне житлове будівництво рішеннями виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих в 1950-1951 рр.» від 15.03.1952 року №319 встановлено відвід земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво ОСОБА_5 площею 600 кв.м Лиманної дороги - запланований масив, та запропоновано управлінню головного архітектора міста оформити акт відводу земельної ділянки, а Міськжилуправлінню укласти договір індивідуального житлового будівництва відповідно до цього рішення.

16 травня 1952 року житлове управління виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , уклали договір, за яким житлове управління відводить земельну ділянку комунальної землі площею 600 кв.м під індивідуальне будівництво житлового будинку р-н Лиманної дороги - запланований масив Ленінського району м. Одеси, безоплатно в безстрокове користування з обов`язком вносити земельну ренту за користування цією ділянкою та встановлені законом податки, на відведеній ділянці забудовник зобов`язується звести: житловий одноповерховий будинок, житловою площею в 26,49 кв.м з кількістю кімнат двох, з кухнею та верандою. Даний договір був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Одеської державної нотаріальної контори Пономаренко Г.Я.

Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 636 від 18 листопада 1983 року встановлено, що рішенням виконкому Ленінського райради № 1363 від 9.09.1960 р. підтверджено рішення № 132 від 26.02.1957 року про залишення гр. ОСОБА_7 самовільно збудованої будівлі АДРЕСА_1 та зобов`язано його протягом 20 діб оформити усю технічну документацію в Управлінні головного архітектора та укласти договір забудови з ЖКО. ОСОБА_7 технічну документацію не оформив. Побудоване домоволодіння складається з двох житлових кімнат загальною площею 27,7 м., кухні та коридору, із надвірних будівель є літня кухня, сарай-гараж та дворовий туалет. У будинку проживає ОСОБА_8 ,, яка просила прийняти будинок в експлуатацію.

Виконавчий комітет затвердив акт комісії про прийняття в експлуатацію будівлі № 55 від гр. ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнат загальною площею: 27,7 кв. м, кухні, коридору та визнати за ним право власності. Копію цього рішення направлено в ОМБТІ для видачі свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_7 , а також закріплено земельну ділянку за будівлею 460 кв.м.

27 січня 2005 року КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості виготовило технічний паспорт, в якому зазначена дата побудови 1960 рік, загальна площа будинку 37,1 кв.м. Особливі відмітки: Рішенням Суворовського виконавчого комітету закріплена земельна ділянка площею 460 кв.м від 18.11.1983 року № 636.

04 грудня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за № 3860 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Заботкіною Т.Ю. Предметом договору є нерухоме майно - будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного черепашникового житлового будинку під літерою А, загальною площею 37,1 кв.м, в тому числі житлової площею 27,7 кв.м, та з господарських будівель та споруд: Б - літня кухня, В вбиральня, Г - сарай, 1-3 огорожа, І, II - мостіння, розташованого на земельній ділянці, площею 564 кв.м, кадастровий номер - :20:028:0002, яка знаходиться у фактичному користуванні продавця.

Вказане нерухоме майно належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою 24.03.2005 року зареєстрованим №1-1117, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі №194-280, за №19429.

06 грудня 2012 року право власності на придбаний об`єкт нерухомості було зареєстровано за відповідачкою у КП «ОМБТІ та РОН» за № 19429 в книзі 94-280, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №36584747 від 06.12.2012 року.

В 2012 році на замовлення ОСОБА_2 Одеським відділенням Українського Державного науково-виробничого інституту зйомок міст та геоінформатики ім. А.В.Шаха складено технічну документацію із землеустрою, на цій документації проставлено штамп про визначення 14 травня 2012 року кадастрового номеру: :20:028:0002 та внесення до АС ДЗК 24.05.2012 року.

Як вбачається з технічного паспорту КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_2 від 27.01.2005 року, який був в дослідженні під час складання технічної документації, міститься інформація про закріплення земельної ділянки площею 460 кв.м за рішенням Суворовського виконавчого комітету від 18.11.1983 р. № 636, надано також це рішення, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.03.2005 року, де містяться відомості про земельну ділянку площею 460 кв.м у фактичному користуванні, договір на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 16 травня 1952 року на ім`я ОСОБА_5 на площу земельної ділянки 600 кв.м акт зазначення меж, виписка з рішення від 15.03.1952 року № 319, план Лиманної дороги.

За висновком Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 22 грудня 2011 року можлива передача у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,0564 га, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується висновком №917пр-С/01 -15/3690.

В технічній документації на арк. 10 схематично зображені межі земельної ділянки «від А до Б» - землі м. Одеси, межі земельної ділянки «від Б до В» - землі гр. ОСОБА_9 , межі земельної ділянки «від В до Г» - землі м. Одеси, межі земельної ділянки «від Г до А» - землі гр. ОСОБА_10

Одеській міській раді з листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 24.09.2020 року № 01-15/100ф стало відомо, що під час проведення перевірки за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що фактично виконується будівництво нової будівлі, орієнтовною площею 15 кв.м, про що складено відповідний акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеси, та було зроблено фотофіксацію об`єкту самочинного будівництва.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради листом від 19.11.2020 року № 01-19/2678 повідомив позивача, що за результатами обстеження встановлено, що земельна ділянка загальною площею орієнтовно 0,03 га за адресою: АДРЕСА_1 , розташована на території приватного сектору та використовується під розміщення приватного житлового будинку та надвірних споруд. При цьому, у Департаменті комунальної власності Одеської міської ради відсутня інформація про прийняття рішення щодо відведення земельної ділянки у власність чи оренду за вказаною адресою.

Згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди станом на 31.12.2012 року у Відділі у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня.

Згідно з рішенням Одеської міської ради №315-VIII від 09.06.2021 р. надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до висновку судового експерта ОСОБА_11 від 25 квітня 2022 року, складеного на замовлення відповідачки, гараж літ. «Ж» розташований у межах земельної ділянки відповідно до технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_2 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Конституція України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності (стаття 143).

Згідно зі статтями 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (пункт б частини першої статті 80 ЗК України).

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (частини перша - друга статті 83 ЗК України).

У частині другій статті 152 ЗК України зазначено, що лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду(частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно до закону є правомірними.

За правилами статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Так, відповідачка у апеляційній скарзі, посилається на відсутність факту зайняття нею земельної ділянки, оскільки земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , була придбана на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений 04.12.2012 року.

Проте, вирішуючи спір, місцевий суд правильно встановив, що попередньому власнику ОСОБА_2 разом з успадкованими будівлями, перейшла в користування і земельна ділянка площею 460 кв.м.

Зміна розміру площі земельної ділянки до 564 кв.м, як вказано в договорі купівлі продажу від 04.12.2012 року і технічному паспорті від 06.11.2012 року, не підтверджується належними доказами, рішення Одеської міської ради про виділення саме такого розміру не приймалося.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Скаржниця також посилається на те, що проведення обстеження земельної ділянки та складання акту було здійснено без дотримання норм та правил чинного законодавства України. Однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього, не надано.

Суд першої інстанції прийшов вірного висновку та не взяв до уваги письмовий доказ, а саме висновок експерта ОСОБА_11 , оскільки вказана в ньому площа не відводилася ОСОБА_2 .

Доказів, які підтверджують право власності або право користування відповідачки на земельну ділянку під спірним об`єктом, за адресою АДРЕСА_1 суду не надано, відповідно матеріалам справи дана земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, Одеською міською радою рішення про надання відповідачу ОСОБА_1 у власність або користування земельної ділянки не приймалося.

Тобто, об`єкт є самочинним, будівництво здійснено без документів, що дають право на виконання будівельних робіт, та на земельній ділянці яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що не була відведена для цієї мети, тому підлягає знесенню.

Згідно ч.1, ч.2 ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва

Згідно припису ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (провадження № К/9901/5732/19) та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а (провадження № К/9901/18858/18) зроблено висновки про те, що «…правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови».

За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 204/3027/20 (провадження № 61-2199св22), від 01 лютого 2023 року у справі № 204/1053/20 (провадження № 61-21119св21), від 22 червня 2023 року у справі № 592/16491/18 (провадження № 61-9539св22), від 04 січня 2024 року у справі № 680/1009/16-ц (провадження № 61-3906св23).

Враховуючи, що збудований об`єкт площею 15 кв.м, та розташований на землях територіальної громади м. Одеси, є самочинно збудованим та перешкоджає територіальній громаді здійснювати повноваження власника відповідної земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цей об`єкт підлягає знесенню.

Оскільки, в цій справі саме власник земельної ділянки заперечує проти спорудження на ній самочинного будівництва всупереч вимогам закону, а тому можливість такого знесення не ставиться в залежність від встановлення обставин отримання відповідачкою припису про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил, її притягнення до адміністративної відповідальності.

Такі обставини суд встановлює у разі звернення до суду на підставі частини сьомої статті 376 ЦК України.

Відповідачка не надала доказів того, що усунення порушення прав позивача через самочинне будівництво можливе без застосування крайнього заходу знесення спірної споруди, а шляхом проведення перебудови.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щобздійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересівабо для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

З урахуванням приписів статті 328 ЦК України відповідачка не мала жодних юридичних підстав вважати, що у неї виникло право власності на самочинно споруджений об`єкт.

Тому, задоволення позову щодо знесення самочинно збудованого об`єкту на земельній ділянці, яка є власністю територіальної громади,відновить рівновагу між загальними інтересами територіальної громади у користуванні та розпорядженні належною їй комунальною земельною ділянкою й індивідуальним інтересом відповідачки. Відповідно до цього майновий тягар, пов`язаний із задоволеною вимогою, не можна вважати для відповідачки надмірним.

Відтак, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 слід відмовити з вищенаведених підстав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановив всі обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм належну оцінку, визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами, застосував відповідні норми матеріального права та зробив правильний висновок про відмову в позові. Рішення є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 09 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький