Провадження № 2-о/947/450/24
УХВАЛА

01.10.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі суду:

головуючого судді Луняченка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 ) про встановлення факту, що має юридичне значення за участі заінтересованих осіб Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 15.07.2024 звернувся ОСОБА_1 із заявою, поданною у порядку окремого провадження, про встановлення юридичних фактів, а саме: 1) встановлення що ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають однією сім`єю та донька перебуває на повному утриманні батька; 2) що інвалід 1-ї групи за зором ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває під опікою ОСОБА_1 та знаходиться на його повному утриманні.

За змістом заяви необхідність встановлення вказаних юридичних фактів виникла у звязку із необхідністю використання у якості підстав для отримання відстрочки від призиву у ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Так, згідно постанови Великої палати Верховного суду від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22, Верховний Суд розглядаючи правову проблему, яка постала під час дії правового режиму воєнного стану, у значній кількості поданих заяв, позовів на території України про встановлення факту самостійного виховання дитини (інших фактів, які пов`язані з реалізацією права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації) чи оскарження рішень, дій, бездіяльності суб`єктів владних повноважень, що перебували та перебувають на розгляді в судах та рішення у яких можуть бути винесені найближчим часом, прийшли до наступного висновку:

«У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються

з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15

СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду».

Враховуючи викладену вище правову позицію Верховного Суду а також зміст зазначений заявником у заяві про встановлення юридичного факту а також зазначена заявником ціль встановлення вказаного факту , суд приходить до висновку, про то що встановлення у порядку окремого провадження юридичного факту як такого що є безспірним, є неможливим так як це стосується питання встановлення преюдиції правовідносинам пов`язаним із неналежним виконання одного з батьків своїх батьківських обов`язків, що свідчить про наявність спору про право.

Судом, для з`ясування вказаних обставин викликався у судове засідання заявник, але, згідно поданої представником заявника письмової заяві від 23.09.2024 року , сторона заявника просила розглянути справу на підставі наданих доказів без участі заявника та його представника.

Враховуючи зазначене суд приходить до висновку що заявлені вимоги про встановлення юридичного факту у вигляді встановлення що ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають однією сім`єю та донька перебуває на повному утриманні батька містять спор про право а тому в цієї частині заява не підлягає розгляду у порядку окремого провадження і підлягає залишенню без розгляду.

Що стосується вимог про встановлення юридичного факту у вигляді встановлення що інвалід 1-ї групи за зором ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває під опікою ОСОБА_1 та знаходиться на його повному утриманні, судом враховується наступне.

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 591/5199/20 Верховним Судом визначено, що тлумачення ч. 1 ст. 293 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд розглядає справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого юрисдикційного органу.

Так, відповідно до абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: опікуни особи з інвалідністю, визнаної судом недієздатною; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю I групи; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи, за якою здійснюється догляд або яка здійснює догляд, до районної держадміністрації або виконавчого органу ради із заявою про здійснення такого догляду. Якщо особа, яка потребує постійного догляду (в т. ч. особа з інвалідністю I чи II групи) є взятою на облік ВПО, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання цієї ВПО. На підставі звернення особи з інвалідністю І чи ІІ групи чи особи, яка здійснює догляд, РДА або ОМС не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складає акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.

Повноваження відповідного виконавчого органу повинні міститися у Положенні про відповідний виконавчий орган, яке затверджується радою (ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Якщо у чинному положенні передбачено виконання виконавчим органом «інших повноважень відповідно до рішення виконкому/розпорядження голови» (або щось аналогічне), то не потрібно вносити зміни до Положення - для уповноваження виконавчого органу на складання акта у такому випадку достатньо рішення виконкому.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 289 від 24.11.2022 , у відповідності до статей 52, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, враховуючи лист Головного управління Національної соціальної сервісної служби в Одеській області від 17 листопада 2022 року № 287 та рекомендації Асоціації міст України щодо складання органами місцевого самоврядування акта встановлення факту здійснення догляду за особами з інвалідністю I чи II групи та особами, які потребують постійного догляду, з метою забезпечення реалізації громадянами права перетинати державний кордон під час дії в Україні надзвичайного або воєнного стану Виконавчий комітет Одеської міської ради, було визначено Київську, Малиновську, Приморську, Суворовську районні адміністрації Одеської міської ради уповноваженими виконавчими органами Одеської міської ради щодо прийняття заяв та видачі актів встановлення факту здійснення догляду за особами з інвалідністю I чи II групи та особами, які потребують постійного догляду, у відповідному адміністративному районі міста Одеси.

Таким чином законодавцем встановлений певний порядок встановлення факту догляду особою за особами з інвалідністю , який є діючим , та механізм оскарження дій суб`єкта владних повноважень у випадку винесення рішення з цього приводу яке особа вважає незаконним.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку що заявлені вимоги про встановлення факту знаходження повному утриманні заявника інваліда 1 групи за зором ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , також не підлягає розгляду у порядку окремого провадження.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 133,137,246,270, 353 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) за участі заінтересованих осіб Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради ( м.Одеса, вул. ак. Корольова, 9) , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту проживання його та його дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю, знаходження доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на його повному утриманні, перебуванні під його опікою та знаходження на його повному утриманні інваліда 1 групи за зором ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Повна ухвала буде виготовлена судом протягом п`яти днів з дня постановлення її резолютивної частини.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

У відповідності до вимог ч.1,2 с. 261 ЦПК України ухвали суду, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Повна ухвала складена судом 02.10.24.

Суддя Луняченко В. О.