ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року

м. Харків

справа № 638/14036/24

провадження № 22-ц/818/3494/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

заявник Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж

боржники - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Ізюмського комунального підприємства теплових мереж на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2024 року у складі судді Заварза Т.В., -

УСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення у солідарному порядку на свою користь заборгованість за надані послуги у розмірі 49465,81 грн та судовий збір.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2024 року відмовлено Ізюмському комунальному підприємству теплових мереж у видачі судового наказу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за комунальні послуги..

Ухвала суду обґрунтована тим, що заява про видачу судового наказу подана з порушеннями вимог ст. 163 ЦПК України, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Не погодившись з рішенням суду Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просило ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду належним чином не мотивована, а саме суд не зазначив що саме було порушено заявником при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу. Суд припустися надмірного формалізму. Вважає, що до заяви надані всі докази надання споживачам послуги з теплової енергії, а тому підстав для відмови у видачі судового наказу не має.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З частини 2 статті 369 ЦПК України вбачається, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судовго рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної або ( та) резолютивної частини.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ч.1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

При цьому слід враховувати, що у наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених і безспірних вимог, тобто таких, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин. Наказне провадження не передбачає участі боржника при розгляді заяви.

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України, за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Відповідно до ст.ст. 1, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальним споживачем є власник (співвласник) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором; дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

З огляду на зазначені положення закону судова колегія не може погодитися з висновоком суду про неможливість видачі судовго наказу про стягнення боргу з солідарних боржників. Всатновлений законом обов`язок споживача та членів його родини обов`язок солідарно оплачувати отримані комунальні послуги у межах їх вартості відповідно до встановлених тарифів не свідчить про існування між заявником та боржниками спору про право.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу, що до заяви про видачу судовго наказу не надано доказів того що боржники є власниками або фактично споживали послуги Ізюмського комунальне підприємство теплових мереж за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23.12.2011 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», у разі, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.

Окрім того, вказана Постанова орієнтує суди на те, що наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов`язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

Оскільки заявником не надано доказів реєстрації місця проживання боржників за адресою, по якій виник борг і за якою було відкрито особовий рахунок та ( або) належності зазначеного житлового приміщення боржникам або одному з них, судова колегія вважає недоведеним фактичне споживання наданих заявником послуг зазначеними ним боржниками. Зазначене свідчить про наявність у заявника спору про право.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

З огляду на зазначене, судова колегія вважє обґрунтованими доводи апелянта щодо помилкового висновку суду про неможливість видачі судовго наказу про стягнення заборгованості з солідарних боржників, проте вважає що судовий наказ не може бути виданий судом з підстав викладених у дісній постанові.

Таким чином необхідно відмовити у видачі судового наказу, оскільки не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, тобто спір про право.

Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала суду зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 ЦПК України внесена сума судового збору при зверненні до суду апеляційної інстанції стягувачу не повертається; у разі пред`явлення ним позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, вона може бути зарахована до суми судового збору, встановленого за подання позовної заяви.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ;

Апеляційну скаргу Ізюмського комунального підприємства теплових мереж задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2024 року змінити.

Викласти мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук