ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4734/24 Справа № 212/6266/23 Суддя у 1-й інстанції - Ведяшкіна Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Лідовської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №212/6266/23 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків,

за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ,

на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року,

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26 листопада 2021 року позивачем було укладено Договір з ФОП ОСОБА_2 , за умовами якого відповідач передає за плату в користування позивачу знак для товарів та послуг (торгівельну марку): SV CAFFE, під якою можна бути здійснювати продаж кави та різних смаколиків населенню, реєстрація якого ще триває на момент укладання договору.

Здійснивши адвокатський запит до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» щодо надання копії матеріалів заявки знаку для товарів та послуг SV CAFFE позивачу стало відомо, що 04 серпня 2021 року відповідачу відмовлено у реєстрації знаку для товарів та послуг (висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи).

Тобто, на момент укладання договору 26 листопада 2021 року та отримання на його виконання грошових коштів відповідачу вже більше 3 місяців було відмовлено у реєстрації логотипу, право користування яким було визначено предметом оспорюваного правочину.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати Договір, укладений 26 листопада 2021 року у місті Кривому Розі між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме, стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 219 360 гривень (які, згідно курсу Національного Банку України на день подачі позову до суду, відповідають 6 000 доларів США). Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 351 058,80 гривень в якості відшкодування завданих збитків (упущена вигода) та понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 7 654,40 гривень, витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 гривень.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року позов задоволено частково, визнано Договір, укладений 26 листопада 2021 року, у місті Кривому Розі, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним та застосувано наслідки недійсності правочину, а саме, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 219 360 гривень. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин укладеного договору, оскільки оскаржуваним судовим рішенням встановлено, що 28 серпня 2022 року відповідач звернувся до Укрпатенту з повторною заявою про державну реєстрацію торгівельної марки. Тобто на даний час, процес реєстрації торгової марки триває, крім того у Договорі сторонами не зазначено ані кінцевих строків такої реєстрації, ані інформації про номер заяви поданої на реєстрацію торгової марки, тобто на даний час Договір діє, а реєстрація торгової марки триває, тому жодним чином умови укладеного Договору не порушені, а факт реєстрації торгового знаку SV CAFFE не впливає на розмір доходу чи можливість працювати під логотипом SV CAFFE.

Судом першої інстанції не враховано, що, відповідно п.1.7 Договору, укладеного між сторонами 26 листопада 2021 року, зазначено повноваження Ліцензіара здійснити реєстрацію товарного знаку в принципі, як процес, в необмеежний часовий проміжок та не обмежуюсь і не прив`язуючись до будь-якої події.

Також судом першої інстанції не було надано належної оцінки визначальному факту вчинення обома сторонами дій, спрямованих на реальність договору та настання реальних правових наслідків виконання зобов`язань.

Зазначає, що позивач 02 лютого 2022 року відкрила заклад з логотипом SV Caffe за адресою: АДРЕСА_1 для відвідувачів, а після оголошення воєнного стану 24 лютого 2022 року заклад було зачинено. Однак, Договір не припинив свою дію, Позивач не повідомила про бажання його розірвати, тому жодних перешкод для продовження роботи позивачем на умовах укладеного Договору під логотипом SV Caffe на даний час немає.

Позивачем по справі не надано доказів наявності у відповідача умислу введення позивача в оману, крім того суд не прийняв до уваги те, що позивачем не було застосовано передбачену Договром процедуру досудового врегулювання спору, що свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги відповідача, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 26 листопада 2021 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі Ліцензіар) і ОСОБА_1 (далі Ліцензіат) було укладено Договір, предметом якого згідно п. 2.1 є: Ліцензіар на умовах Договору, за винагороду передає Ліцензіату право використання наступні об`єкти інтелектуальної власності, які є виключною власністю Ліцензіара зображення (логотип): SV CAFFE. При цьому Ліцензіату надається право на використання логотипу на території України без права передачі права на використання логотипу на території України третіми особами.

Згідно п. 1.7 Договору Приймаючи до уваги, що Ліцензіар здійснює реєстрацію торгового знаку «SV CAFFE» на території України, Сторони домовилися, що не пізніше 30 (тридцяти) днів після завершення процедури реєстрації товарного знаку Ліцензіара на території України Сторони зобов`язуються укласти договір комерційної концесії на умовах аналогічних Договору, де предметом договору буде надання права користування на території України комплексу інтелектуальних майнових прав, що включає в себе об`єкти інтелектуальної власності, зазначені в Договорі та товарний знак.

На виконання цього договору, а саме п. 8.1. позивачем в день укладання Договору, 26 листопада 2021 року було здійснено оплату винагороди на користь відповідача грошовими коштами у сумі 6 000 доларів США (а.с.8-9), що підтверджується квитанцією, виданою ФОП « ОСОБА_2 ». (а.с.10)

Відповідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 30 жовтня 2023 року, позивач ОСОБА_1 28 січня 2022 року була зареєстрована як ФОП (а.с.64), а 04 серпня 2022 року позивачем припинено підприємницьку діяльність, що сторонами не оспорюється.

20 квітня 2022 року здійснено адвокатський запит до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» щодо надання копії матеріалів заявки № m 2019 02141. (а.с.12)

22 квітня 2022 року ДП «Український інститут інтелектуальної власності» у відповідь на адвокатський запит надано незасвідчену копію заявки № m 2019 02141 від 31 січня 2019 року, відповідно до яких 04 серпня 2021 року на адресу ОСОБА_3 , яка була зазначена ОСОБА_2 в Заяві про реєстрацію знака для товарів і послуг в Україні, в графі «Адреса для листування, повне ім`я або найменування адресата» направлено Висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи. (а.с.13-24)

23 січня 2024 року ДП «Український інститут інтелектуальної власності» у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи від 04 серпня 2021 року надсилався на адресу для листування, зазначену заявником, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

28 серпня 2022 року відповідач повторно, через ОСОБА_3 звернувся до Укрпатента з заявою про державну реєстрацію торгівельної марки, яка 31 серпня 2022 року зареєстрована за № m202210292. (а.с.47-49)

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків, позивач посилалась на те, що на момент укладання договору 26 листопада 2021 року та отримання на його виконання грошових коштів відповідачу вже більше 3 місяців було відмовлено у реєстрації логотипу, право користування яким було визначено предметом оспорюваного правочину.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладання Договору від 26 листопада 2021 року та отримання на його виконання відповідачем від позивача грошових коштів було прийнято остаточне рішення про відмову у реєстрації логотипу, право користування яким було визначено предметом оспорюваного правочину, про що, згідно наданих позивачем доказів, які не спростовані під час судового розгляду відповідачем належними та допустимими доказами, було відомо відповідачу. При цьому відповідач не повідомив про це позивача, натомість до оспорюваного Договору були внесені відомості, що реєстрація товарного знаку - триває, тобто суд вважає доведеним, що відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо наведених обставин, які мають істотне значення. При цьому суд першої інстанці зробив висновок про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки на момент укладання сторонами оспорюваного договору позивач не була зареєстрована як ФОП.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, установлений законом» включає в себе, зокрема таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, окрім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд із такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, окрім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у ст. 20 ГПК України.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Частиною першою ст. 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний учинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частини 1, 7 ст. 179 ГК України).

Отже, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, а відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Частиною 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, окрім майна, на яке згідно зі законом не може бути звернено стягнення.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №904/1083/18 (провадження № 12-249гс18) зроблено висновок про те, що: «Фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі, якщо для цього не було визначених ГПК України підстав. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, потрібно було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин. У разі припинення провадження у господарській справі на підставі пункту 6 частини першої статті 80 ГПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, спори за участю фізичної особи, яка припинила підприємницьку діяльність, мали розглядатися за правилами цивільного судочинства. З 15 грудня 2017 року господарський суд згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи - підприємця, яка є однією зі сторін у справі. Відтак із 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у зазначеній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем».

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 04 вересня 2019 року у справі № 640/16902/18 (провадження № 14-358цс19), а також, наприклад, у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 306/861/19 (провадження № 61-20017св21).

Заразом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18) зроблено висновок про те, що: «За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із утратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинились».

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18 (провадження № 14-460цс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18).

Крім цього, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі 263/15943/17 зроблено висновок, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), і підстав для відступу від такої правової позиції не вбачається.

Отже, правовий аналіз змісту та підстав поданого ОСОБА_1 позову свідчить про те, що спір між сторонами виник із виконання господарського договору, яким визначено виникнення зобов`язальних правовідносин сторін спору з приводу використання позивачем, в межах господарської діяльності, знаку для товарів та послуг (торгівельну марку): SV CAFFE, під якою можна бути здійснювати продаж кави та різних смаколиків населенню.

При цьому той факт, що на момент укладення оспорюваного договору позивач не мала статусу фізичної особи-підприємця і не була зареєстрована як ФОП, не свідчить про те, що оспорюваний договір не був укладений з метою використання знаку для товарів та послуг (торгівельну марку): SV CAFFE в межах господарської діяльності.

Наведеного вище суд першої інстанцій не врахував та залишив поза увагою існування між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 саме господарських правовідносин за оспорюваним договором.

Як вбачаєтсья з матеріалів справи, 28 січня 2022 року позивач у справі зареєструвалася як фізична особа-підприємець з метою продовження діяльності у сфері ресторанного господарства, зокрема оптової торгівлі кавою, чаєм, какао та прянощами, роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спецалізованих магазинах, та станом на 04 серпня 2022 року самостійно припинила діяльність, як фізична особа-підприємець.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача підтвердив той факт, що оспорюваний договір був укладений з метою ведення господарської діяльності, тому, з огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підставу позову, а також характер спірних правовідносин, колегія суддів апеляційного суду приходиь до висновку про те, що заявлені у цій справі позовні вимоги підлягають розгляду за правилами господарського судочинства, незважаючи на відсутність у позивача, як на дату укладення оспорюваного нею договору, так і на дату звернення до суду з цим позовом статусу фізичної особи-підприємця (суб`єкта господарювання).

Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що спір, який виник між сторонами, належить до юрисдикції господарського суду.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та розглянув справу по суті заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в порядку цивільного судочинства, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у цій справі за позовом ОСОБА_1 з наведених вище підстав, підлягає закриттю.

Відповідно ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Згідно ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

На виконання вимог приписів ч.1 ст. 256 ЦПК України, колегія суддів роз`яснює ОСОБА_1 про її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарськоїюрисдикції, яким у даному випадку є Господарський суд Дніпропетровської області.

Керуючись ст. 367, 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 про наявність у неї права протягом 10 днів з дня отримання постанови звернутися до Дніпровського апеляційного суду з заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста