Справа №2-2337/11
Провадження № 22-ц/812/1450/24
№ 22-ц/812/1571/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі представника приватного виконавця - Гриценюка В.О.,

представника стягувача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги

приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича, подану адвокатом Гриценюком Владиславом Олександровичем та акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2024 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Сухаревич З.М., повний текст складено 17 липня 2024 року, за скаргою ОСОБА_2 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича, заінтересована особа: акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В.

Обґрунтовуючи скаргу вказувала, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року у справі №2-2337/19 (провадження №22-ц/784/492/16) стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії №1805-н від 02 серпня 2007 року в розмірі 2 196 050,22 грн.

На виконання вказаного рішення Заводським районним судом м. Миколаєва, за заявою стягувача, 22 грудня 2018 року видано виконавчий лист провадження №2/487/156/2015 справа 2-2337/11.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 25 жовтня 2019 року ВП №60423345, винесеною приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. за заявою позивача було відкрито виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа №2-2337/11, виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва.

Зазначає, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 60423345 не була вручена боржнику. Про її існування їй стало відомо лише у лютому 2020 року після публікації на сайті ДП «СЕТАМ» об`яви стосовно реалізації квартири.

Відповідно до постанови про арешт майна боржника від 25 жовтня 2019 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно у межах суми звернення стягнення з урахуванням винагороди приватного виконавця 21 960,02 грн, мінімальних витрат виконавчого провадження 300,00 грн, штрафів та боргу за виконавчим документом 2 196 050,22 грн.

Постановою про арешт майна боржника від 30 жовтня 2019 року додатково було накладено арешт на: земельну ділянку для індивідуального садівництва кадастровий номер :05:000:0032, яка знаходиться за адресою: Миколаївська область, Новоодеський район, с/рада Костянтинівська; 18/100 часток готельно-офісного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; житловий будинок АДРЕСА_5 .

Постановами про опис та арешт майна боржника від 04 грудня 2019 року описано та накладено арешт на: квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 19 грудня 2019 року, призначено суб`єктом оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ «Приватна експертна служба». Відповідно до звітів, підписаних оцінювачем ОСОБА_3 від 20 січня 2020 року, було надано висновки про вартість квартир. Відповідно до заявок від 30 січня 2020 року та від 05 лютого 2020 року приватним виконавцем до реалізації передано вказані квартири.

Наведені постанови, а також дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію належної їй житлової нерухомості є такими, що винесені із порушенням вимог пункту 2 частини 4 статті 4, частин 1,2 статті 12, статей 48,57 та 75 Закону України «Про виконавче провадження», а тому є такими, що піддягають визнання неправомірними та скасуванню.

Так, за приписами частини1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки встановлені у вказаній частині статті 12 Закону встановлюються для виконання рішень - з наступного дня після набрання ним законної сили.

Із виконавчого листа Заводського районного суду м. Миколаєва вбачається, що рішення набрало законної сили 19 травня 2016 року, а виконавчий лист було пред`явлено до виконання 17 жовтня 2019 року, тобто через три роки п`ять місяців. Документів, або відомостей щодо переривання строків звернення виконавчого листа до виконання, стягувач приватному виконавцем не надав.

За такого, постанова приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 25 жовтня 2019 року щодо примусового виконання виконавчого листа №2-2337/11, виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва по справі №2-2337/11 винесена із порушенням вимог пункту 2 частини 4 статті 4, частин 1,2 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», а тому є неправомірною і має бути скасована.

У зв`язку з неправомірністю цієї постанови, підлягають скасуванню всі інші постанови, винесені в межах цього виконавчого провадження.

Звертає увагу, що вказані постанови та дії вона вважає неправомірними та такими, що підлягають скасуванню оскільки стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання та відсутні документи про переривання цих строків.

Також зазначає на порушення під час звернення стягнення на майно, а саме приватний виконавець не пересвідчився у врученні боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження та відповідно не надав йому можливості запропонувати майно для реалізації в першу чергу та порушив вимоги щодо звернення стягнення в першу чергу на земельну ділянку.

Квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; квартира АДРЕСА_4 знаходяться в іпотеці та забезпечують зобов`язання за іншим кредитним договором № 1708-н.

Крім того на квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_3 накладено арешт відповідно до постанов від 05 листопада 2018 року, від 06 лютого 2020 року в межах виконавчого провадження № 53308529 та визначено вартість квартири АДРЕСА_4 .

Також постанови про арешт нерухомого майна винесені до винесення постанови про арешт коштів боржника, що є порушенням черговості звернення стягнення, які встановлені ч.5 ст. 48, ч.1 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім того, вона була позбавлена можливості узгодити з іншою стороною питання вартості майна, так як не отримувала не тільки постанови про арешт майна, але і самої постанови про відкриття виконавчого провадження. За такого, постанова від 19 грудня 2019 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності є протиправною та підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просила визнати неправомірними та зобов`язати приватного виконавця скасувати:

- постанову від 25 жовтня 2019 року ВП № 60423345 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2337/11 виданого 22 грудня 2018 року;

- постанову про арешт майна боржника від 25 жовтня 2019 року ВП № 60423345;

- постанову про арешт майна боржника від 30 жовтня 2019 року ВП № 60423345, якою було накладено арешт на земельну ділянку для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 , 18/100 частин готельно-офісного комплексу за АДРЕСА_6 ; житловий будинку АДРЕСА_5 ;

- постанови про опис та арешт майна боржника від 04 грудня 2019 року;

- постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 19 грудня 2019 року.

Визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. по передачі на реалізацію квартири АДРЕСА_4 ; квартир АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 .

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. поновити права ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження № 60423345 шляхом вжиття термінових заходів щодо зняття з реалізації ДП «СЕТАМ»: квартири АДРЕСА_4 ; квартир АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2024 року скаргу ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління, приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч С.В., на рішення приватного виконавця - задоволено.

Визнано неправомірними дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч С.В., вчинені (прийняті) у виконавчому провадженні ВП № 60423345 під час виконання виконавчого листа по справі № 2-2337/11 виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва та зобов`язано скасувати:

- постанову від 25 жовтня 2019 року ВП № 60423345 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2337/11, виданого 22 грудня 2018 року;

- постанову про арешт майна боржника від 25 жовтня 2019 року ВП № 60423345;

- постанову про арешт майна боржника від 30 жовтня 2019 року ВП № 60423345;

- постанову про опис та арешт майна боржника від 04 грудня 2019 року - квартири АДРЕСА_7 ;

- постанову про опис та арешт майна боржника від 04 грудня 2019 року - квартиру АДРЕСА_8 ;

- постанову про опис та арешт майна боржника від 04.12.2019 - квартиру АДРЕСА_9 ;

- постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 19.12.2019.

Визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. із передачі на реалізацію кв. АДРЕСА_10 по АДРЕСА_11 ; кв. АДРЕСА_2 ; кв. АДРЕСА_3 .

Вимоги скарги в частині зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. поновити права ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження № 60423345 шляхом вжиття термінових заходів щодо зняття з реалізації ДП «СЕТАМ»: кватири 15 по АДРЕСА_11 ; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 залишено без розгляду.

Задовольняючи частково вимоги скарги, суд першої інстанції вказав, що враховуючи те, що представники боржника ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження 11 лютого 2020 року, то суд вважав, що саме з цього дня слід обраховувати десятиденний строк звернення до суду з цією скаргою. Оскільки скарга надійшла до суду 21 лютого 2020 року, тому строк для звернення зі скаргою не пропущений, а доводи приватного виконавця в цій частині є неприйнятними.

Суд першої інстанції зазначив, що строк пред`явлення виконавчого листа №2/487/156/2015 виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва до виконання - 20 травня 2019 року.

А відтак, відкриваючи виконавче провадження № жовтня 2019 року, тобто після спливу строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, приватний виконавець Булахевіч С.В. порушив вимоги пункту 2 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), а тому оскаржувані дії та рішення у виконавчому провадженні № 60423345 є неправомірними, а скарга такою, що підлягає до задоволення.

При цьому суд не погодився з аргументи стягувача та приватного виконавця щодо переривання строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, з огляду на те, що повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підстав п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» не перериває строку пред`явлення до виконання виконавчого листа.

Разом з цим, вимоги скарги про зобов`язати приватного виконавця Булахевіча С.В. поновити права ОСОБА_2 в межах виконавчого провадження № 60423345 шляхом вжиття термінових заходів щодо зняття з реалізації ДП «СЕТАМ» кватир (кв. АДРЕСА_4 ; кв. АДРЕСА_2 ; кв. АДРЕСА_3 ), суд залишає без розгляду через не підтримання їх представником скаржника.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області - Булахевіча С.В., діючи через адвоката Гриценюка В.О., подав на неї апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги зазначив, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановлена із порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив її скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні скарги.

Щодо висновку суду першої інстанції відносно того, що строк пред`явлення виконавчого листа по справі М2-2337/11 (провадження № 2/487/156/2015) виданого 22.12.2018 Заводським районним судом м. Миколаєва до виконання - до 20.05.2019 апелянта зазначив, що на виконання вимог ст.12 Закону «Про виконавче провадження» на адресу Приватного виконавця надійшла заява стягувача щодо відкриття провадження з примусового виконання вищевказаного документу.

Ним, на виконання приписів вимог Закону №1404-У1ІІ було перевірено виконавчий документ на відповідність вимогам ст. 4 Закону №1404-//1ІІ та встановлено відсутність умов передбачених ст. 4 цього Закону для повернення виконавчого документ' стягувачу без прийняття до виконання.

Окрему увагу, вважає, за необхідне звернути на те, що згідно відмітки на виконавчому документі, то виконавчий документ вже пред`являвся до примусового виконання до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а отже строки пред`явлення жодним чином не пропущені (перше пред`явлення датовано 16.05.2019)

Таким чином, таке спростовується твердження заявника, щодо спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Посилання в ухвалі судом першої інстанції на постанову Великої палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 201/13239/15-ц не має жодного обґрунтування та не може враховуватись при розгляді даної справи відповідно до вимог ч. 4 ст. З ЦПК України, де зазначено, що закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

До того ж, зверну увагу суду, на те, що на даний час Заводським районним судом м. Миколаєва розглянута заява про визнання виконавчого листа, виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва, таким що не підлягає виконанню та відмовлено в її задоволені ухвалою суду від 09 лютого 2021 року, яка залишена без змін згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року у справі 22-ц/812/738/21. Отже, у вищевказаній ухвалі суду чітко зазначено, що: «За таких обставин, судом зроблено висновок, що у зв`язку із поверненням стягувану виконавчого листа 16 травня 2019 року, відбулось переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, тому звернувшись повторно із заявою про його примусове виконання 25.10.2019 року стягувачем не було пропущено строк пред`явлення виконавчого листа 2-2337/11 до виконання».

Таким чином, повернення виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувана права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 12 Закону № 1404-VІІІ.

Щодо правомірності рішення приватного виконавця щодо винесення постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні від 19.12.2019 ВП 60423345 та передачу на реалізацію об`єктів нерухомості.

Звертає увагу суду, що на розгляді у Заводському районному суді м. Миколаєва перебувала скарга на дії (рішення) приватного виконавця стосовно визначення вартості майна боржника вчиненні під час виконання виконавчого листа виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва у справі № 2-2337/11.

15 травня 2023 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва задоволено скаргу, але постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у справі 2-2337/11 ухвалу скасовано та постановлено нове рішення, а саме, скаргу залишено без розгляду.

Оскільки дії приватного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову, у зв`язку з чим скарга па дії державного виконавця підлягає залишенню без розгляду. Водночас заявнику необхідно роз`яснити можливість вирішення спору в позовному провадженні.

Зважаючи на наведене та враховуючи, що належні боржнику квартири реалізовано, ефективним способом захисту прав боржника є пред`явлення до суду відповідного позову із залученням до участі у справі приватного виконавця та власників спірного майна як відповідачів, у межах якого і буде надаватися оцінка, у тому числі й діям приватного виконавця, щодо визначення вартості належного боржнику нерухомого майна та його примусової реалізації. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 травня 2023 року по справі №473/5932/13-ц.

Щодо правомірності рішення приватного виконавця щодо винесення постанов про арешт майна боржника.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій органів державної виконавчої служби (державних виконавців) га у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

На підставі заяви стягувача, інформації з відповідних реєстрів та відповідно до приписів ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження", виконавцем було винесено оспорювані постанови, якими накладено арешт на все майно, що належить боржнику, у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору та транспорті засоби.

Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти га інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження"). Таким чином, чітко вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено прямого обов`язку пропонування боржнику запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу

Відповідно до статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч. 1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження").

Отже, у виконавчому провадженні арешт на майно боржника включає в себе комплекс процесуальних виконавчих дій щодо заборони вільного розпорядження та користування таким майном. Тобто, арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам.

Окремо слід звернути увагу суду, що саме безпосередньо акт опису й арешту станом на теперішній час не оскаржено, а це нівелює вимоги скаржниці щодо скасування постанов про арешт майна.

Таким чином, приватний виконавець при вчиненні виконавчих дій діяв відповідно до вимог закону та в межах своїх повноважень, а відтак вимоги скаржника про визнання незаконним та скасування постанов про накладення арешту на майно боржника задоволенню не підлягають.

Як зазначалось раніше, ще в грудні 2019 року особа, яка представилась представником ОСОБА_2 зателефонувавши на стаціонарний номер телефону виконавця (0512-37-94-90) повідомила про намір ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження. Виконавцем надано роз`яснення щодо такої можливості та про прийомні години, але з`явився для ознайомлення з матеріалами ВП представник боржника лише 11 лютого 2020 року, що у свою чергу підтверджує те, що боржнику було відомо про наявність відкритого по відношенню до неї виконавчого провадження, відкритого ще в грудні 2019 року.

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд.

В постанові КАС ВС від 31 січня 2023 року № К/990/23345/22 зазначено, що ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до адміністративного суду. Чинне процесуальне законодавство початок перебігу строку звернення до суду визначає альтернативно - це день, коли особа або дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Тому при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатись про наявність відповідного порушення (рішення, Дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що через певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є необхідним змінити спосіб захисту на той, яким вона раніше скористатися не бажала.

Таким чином, скаргу подано з пропущеним строком позовної давності, а судом проігноровано заяву про застосування строку позовної давності без належного обґрунтування всупереч вимогам ЦП К України.

А судом взагалі не з`ясовано питання відносно того - саме коли та в який спосіб скаржниця дізналась про начебто порушення свого права.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції вважає її незаконною і необґрунтованою та такою, що винесена судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права на підставі неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та просила про її скасування та ухвалення нової про відмову задоволені скарги ОСОБА_2 .

Зокрема зазначали, що приватним виконавцем належним чином було направлено на ім`я боржника поставу про відкриття виконавчого провадження за адресою зазначеною у виконавчому документі, у відповідності до частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» вважається повідомлення про початок примусового виконання рішення суду від 19 травня 2016 року і таке узгоджується з правовими висновками Верховного Суду. А відтак, ОСОБА_2 належним чином була повідомлена приватним виконавцем.

16 травня 2019 року представник АТ «Ощадбанк» пред`явив виконавчий лист до виконання приватному нотаріусу Парфьонову, який склав повідомлення про його повернення. Відтак внаслідок пред`явлення 16 травня 2019 року виконавчого листа відбулося переривання строку пред`явлення його до виконання, а тому пред`явивши його 25 жовтня 2019 року АТ не пропустило строку для вчинення таких дій.

А тому, висновки суду в цій частині суперечать встановленим фактам та висновкам, зроблених тим же складом суду за участі тих самих сторін в ухвалі від 09 лютого 2021 року.

Також зазначали, що оскільки дії приватного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову, у зв`язку з чим скарга на дії державного виконавця підлягає залишенню без розгляду. Водночас заявнику необхідно роз`яснити можливість вирішення спору в позовному провадженні.

У відзиві на апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області - Булахевіча С.В., АТ «Ощадбанк» просило про її задоволення.

У заяві представник ОСОБА_2 - адвокат Лисенко В.С. просила залишити апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області - Булахевіча С.В. та АТ «Ощадбанк» без задоволення.

Приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. правом на подачу відзиву не скористався.

Про розгляд справи апеляційним судом боржник та приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч С.В. повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися. В силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

У судовому засіданні представник приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області ОСОБА_4 - адвокат Гриценюк О.В. підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив про її задоволення. При цьому не заперечував проти задоволення апеляційної скарги АТ «Ощадбанк».

У судовому засіданні представник АТ «Ощадбанк» - адвокат Поплавська О.В. подану апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення, та не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року у справі №2-233719 провадження №22 ц/784/492/16 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії №1805-н від 02 серпня 2007 року в розмірі 2196050,22 грн.

22 грудня 2018 року видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва (справа № 2-2337/11 провадження № 2/487/156/2015) від 25 грудня 2015 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором №1805-н від 02 серпня 2007 року в розмірі 2 196 050,22 грн; звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_12 . Рішення набрало законної сили 19 травня 2016 року.

16 травня 2019 року за № 2532 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження».

25 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. відкрито виконавче провадження ВП № 60423345 з виконання виконавчого листа по справі №2-2337/11 виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором №1805-н від 02 серпня 2007 року в розмірі 2 196 050,22 грн.

25 жовтня 2019 року в межах вказаного виконавчого провадження винесена постанова про арешт всього нерухомого майна боржника.

30 жовтня 2019 року винесено постанову про арешт майна боржника: земельної ділянки для індивідуального садівництва кадастровий номер :05:000:0032, площею 0,12 га, яка знаходиться за адресою: Миколаївська обл., Новоодеський район, с/рада Костянтинівська; 18/100 готельно-офісного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 ; трикімнатна квартира АДРЕСА_2 ; двокімнатна квартира АДРЕСА_3 ; трикімнатна квартира АДРЕСА_4 ; житловий будинок АДРЕСА_5 .

04 грудня 2019 року винесено постанови про опис та арешт майна боржника: двокімнатної квартири АДРЕСА_7 ; квартиру АДРЕСА_8 ; трикімнатну квартиру АДРЕСА_9 .

17 грудня 2019 року винесено постанову про арешт коштів боржника.

19 грудня 2019 року постановою приватного виконавця Булахевіча С.В. визначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватна експертна служба» для надання звіту щодо визначення ринкової вартості описаного й арештованого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_8 ; квартири АДРЕСА_7 ; квартиру АДРЕСА_9 .

20 січня 2020 року за результатами проведення оцінки вартості житлової двокімнатної квартири АДРЕСА_7 оцінювачем ТОВ «Приватна експертна служба» Закрепа А.В. складено звіт, відповідно до якого вартість майна склала 463 150,00 грн.

20 січня 2020 року за результатами проведення оцінки вартості житлової трикімнатної квартири АДРЕСА_9 оцінювачем ТОВ «Приватна експертна служба» Закрепа А.В. складено звіт, відповідно до якого вартість майна склала 321 660,00 грн.

30 січня 2020 року вих. № 820 подана заявка щодо передачі на реалізацію нерухомого майна кв. АДРЕСА_9 .

05 лютого 2020 року вих № 1017 подана заявка щодо передачі на реалізацію нерухомого майна кв. АДРЕСА_7 .

05 лютого 2020 року вих № 1016 подана заявка щодо передачі на реалізацію нерухомого майна кв. АДРЕСА_8 .

Звертаючись до суду з вказаною скаргою боржник ОСОБА_2 посилалася на те, що вона не отримувала постанови про відкриття виконавчого провадження. Про існування виконавчого провадження вона дізналася лише у лютому 2020 року із сайту СЕТАМ після публікації об`яв щодо реалізації належної їй квартири. Лишу 11 листопада 2020 року її представник ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження. До суду зі скаргою звернулася 21 лютого 2020 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку проте, що ОСОБА_2 звернулася до суду у строк визначенний процесуальним законом, а відтак він є не пропущеним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі статтями 1, 5 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Щодо належності повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження

Відповідно до частини першої статті 28 Закону копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідно до частини другої статті 28 Закону документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Аналогічні висновки щодо належного повідомлення боржника шляхом надсилання йому, зокрема, постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу, зазначену у виконавчому документі, викладено у постановах Верховного Суду від 07 червня 2021 року у справі № 910/15292/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 643/18408/18, провадження №61-1328св21.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про встановлення факту повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження у національному законодавстві та судовій практиці може застосовуватися такий засіб юридичної техніки, як юридична фікція (legal fiction).

У постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 303/903/18 зазначено, що фікція - це неіснуюче положення, що визнається законодавством таким, що існує, і стає в силу цього загальнообов`язковим; засіб юридичної техніки, за допомогою якого конструюється завідомо неіснуюче становище (відношення або стан), що визнається існуючим і таким, що має імперативність, що виконує роль юридичного факту, якого бракує, в ситуації нездоланної невідомості, закріплене нормою права.

Юридична фікція (legal fiction) - це умовно прийнятий факт, що не може бути спростований у процесі доказування та беззаперечно приймається за істину (має імперативний характер), зовнішньою формою якого є норми матеріального та процесуального права. Застосування юридичних фікцій має на меті забезпечення принципу правової визначеності та, головним чином, спрямовано на фіксацію виконання уповноваженим субєктом певного обовязку у визначених законом випадках (постанова Верховного Суду від 01 травня 2023 року у справі № 540/913/21).

Отже, якщо державний виконавець виконав усі визначені законодавством дії, спрямовані на повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження (направлення постанови рекомендованим листом на адресу, зазначену у виконавчому документі), боржник вважається таким, що належно повідомлений про початок примусового виконання рішень.

Згідно з матеріалами справи, зокрема копії супровідного листа за вих.№107, рекомендованого повідомлення про вручення, 26 жовтня 2019 року приватний виконавець Булахевіч С.В. направив копії постанов на адресу ОСОБА_2 , вказану у виконавчому листі за вих.№№107, 111, 112, 113 (т. 2 а. с.215).

Тому колегія суддів приходить до висновку, що державний виконавець дотримався норм статті 28 Закону та належно повідомив боржника про відкриття виконавчого провадження .

Сам по собі факт неотримання боржником рекомендованого листа, який повернуто «за закінченням терміну зберігання», не вказує на неправомірність дій державного виконавця.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі № 923/713/19.

Відповідно до статті1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України встановлено строк для звернення зі скаргою, зокрема скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом наведених норм, за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 449 ЦПК України, можна зробити висновок про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права, і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 449 ЦПК України та частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно враховувати поведінку скаржника, чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження, тощо.

Висновки щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 14 серпня 2019 року в справі № 910/7221/17; від 12 січня 2021 року в справі № 910/8794/17; від 12 жовтня 2021 року в справі № 918/333/13-г.

За змістом статті 81 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 143/950/19 (провадження № 61-21057св19), від 28 грудня 2020 року у справі № 501/3532/18 (провадження № 61-14723св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 вказано, що «строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься переліку таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18, даючи оцінку співвідношенню норм ГПК України та положень статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» щодо встановлення строків у календарних та робочих днях виснувала, що «стаття 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» є загальною нормою по відношенню до статей 339-341 ГПК України, адже застосовується до більш широкого кола відносин: 1) відносин, які виникають при оскарженні дій щодо виконання будь-якого виконавчого документа, а не тільки рішення суду; 2) відносин, які виникають при оскарженні дій державного виконавця не тільки до суду, але й до органів ДВС.

Під час оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, на виконанні яких перебуває виконавчий документ господарського суду, слід дотримуватися відповідних положень ГПК України, вміщених у розділі VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень», зокрема щодо права на звернення зі скаргою у строк десять календарних днів, визначений пунктом «а» частини першої статті 341 цього Кодексу».

Зі слів ОСОБА_2 про порушення своїх прав, як боржника у виконавчому провадженні, дізнався у лютому 2020 року із сайту СЕТАМ після публікації об`яв щодо реалізації належної їй квартири.

За матеріалами справи вбачається, що приватний виконавець Булахевіч С.В. звернувся до Миколаївської філії ДП «Сетам» із заявками щодо передачі на реалізацію нерухомого майна ОСОБА_2 : 30 січня 2020 року стосовно квартири АДРЕСА_2 та 05 лютого 2020 року щодо квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_3 (т.1 а.с.24-25,26-27,28-29).

Отже з огляду на викладене, саме 05 лютого 2020 року ОСОБА_2 є фактично обізнаною про порушення її прав і свобод.

А відтак, подана боржником в порядку статті 447 ЦПК України скарга на постанову ВП № 60423345 від 25 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження, що зареєстрована у суді 21 лютого 2020 року, є такою, що подана з пропуском передбаченого пунктом "а" частини 1 статті 449 ЦПК України десятиденного строку, який підлягає відрахуванню з дня, коли ОСОБА_2 дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

До поданої ОСОБА_2 21 лютого 2020 року в порядку статті 447 ЦПК України скарги у виконавчому провадженні №60423345 на постанову про відкриття виконавчого провадження, постанов про арешт майна боржника не додано заяву про поновлення строку звернення зі скаргою, відсутнє таке клопотання і у прохальній частині скарги.

Наслідки пропущення процесуальних строків передбачені статтею 126 ЦПК України, за положеннями якої право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч.1); документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч.2).

За положеннями частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Ознайомлення представником боржника 11 лютого 2020 року з матеріалами виконавчого провадження №60423345 не підміняє собою дати, з якої він дізнався чи повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження й отримання копії оскаржуваних постанов 11 лютого 2020 року та звернення до суду лише 21 лютого 2020 року не змінює момент, з якого боржник повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду.

21 лютого 2020 року боржник ОСОБА_2 подала у виконавчому провадженні № 60423345 скаргу на постанову від 25 жовтня 2019 року з пропуском передбаченого пунктом "а" частини 1 статті 449 ЦПК України строку. Оскільки до скарги не додано заяву про поновлення встановленого законом процесуального строку, то за положеннями частини 2 статті 126 ЦПК України подана скарга на постанову приватного виконавця підлягає залишенню без розгляду.

З огляду на наявність підстав для залишення скарги стягувача на постанови державного виконавця без розгляду, то у даній справі апеляційним судом оцінка обґрунтованості скарги по суті не надається.

Суд першої інстанції розглянув по суті скаргу стягувача на постанову державного виконавця, не звернувши увагу на те, що скарга подана з пропуском встановленого пунктом "а" частини 1 статті 449 ЦПК України процесуального строку та без подання заяви про поновлення пропущеного строку для звернення зі скаргою.

Звертаючись до суду скаржник просила визнати неправомірними дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіч С.В., вчинені (прийняті) у виконавчому провадженні ВП № 60423345 під час виконання виконавчого листа по справі № 2-2337/11 виданого 22 грудня 2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва та скасувати:

- постанову про опис та арешт майна боржника від 04 грудня 2019 року - квартири АДРЕСА_7 ;

- постанову про опис та арешт майна боржника від 04 грудня 2019 року - квартиру АДРЕСА_8 ;

- постанову про опис та арешт майна боржника від 04.12.2019 квартиру АДРЕСА_9 ;

- постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 19.12.2019.

Також просила визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. із передачі на реалізацію квартири АДРЕСА_4 ; квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 .

За змістом статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження») реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на електронних торгах.

Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до сталої судової практики у подібних справах, у випадку, якщо предметом розгляду справ за скаргами боржників є рішення, дії та/або бездіяльність державного чи приватного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна боржника, що є підставою для виникнення прав та обов`язків інших осіб, зокрема осіб, які набули право на арештоване майно божника, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову, а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень..

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16, Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц, Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 372/30/21.

Оскільки дії приватного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову, у зв`язку з чим скарга на дії державного виконавця підлягає залишенню без розгляду. Водночас заявнику необхідно роз`яснити можливість вирішення спору в позовному провадженні.

Зважаючи на наведене та враховуючи, що належні боржнику квартири реалізовано, ефективним способом захисту прав боржника є пред`явлення до суду відповідного позову із залученням до участі у справі приватного виконавця та власників спірного майна як відповідачів, у межах якого і буде надаватися оцінка, у тому числі й діям приватного виконавця, щодо визначення вартості належного боржнику нерухомого майна та його примусової реалізації.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 травня 2023 року по справі №473/5932/13-ц.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув.

Ураховуючи той факт, що подання боржником скарги на рішення та дії приватного виконавця стосовно примусової реалізації арештованого майна боржника не забезпечує їй відновлення порушених прав на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення, скарга ОСОБА_2 на дії приватного виконавця в цій частині підлягає залишенню без розгляду з мотивів необхідності застосовування загальних положень про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову. Доводи апеляційних скарг в цій частині заслуговують на увагу.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, та скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нового судового рішення про залишення скарги ОСОБА_2 на дії (рішення) приватного виконавця без розгляду з підстав викладених у цій постанові.

Ухвала суду в частині залишення вимог щодо зобов`язання приватного виконавця Булахевіча С.В. усунути допущені порушення під час визначення вартості майна на яке звернене стягнення в процесі виконання виконавчого листа по справі № 2-2337/11 виданого 22.12.2018 р. та зобов`язання зупинити реалізацію майна, до усунення порушень визначення вартості майна боржника, учасниками справи не оскаржувалася, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Цивільним процесуальним законом визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30).

Згідно з пунктом 1.1 розділу 1, п.3.1 розділу 3 договору №12-1/08/24 про надання правової допомоги від 12 серпня 2024 року, укладеного між адвокатським бюро «Владислава Гриценюка» та приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В., бюро зобов`язалося надати клієнту правової допомогу щодо підготовки та представництва інтересів у Миколаївському апеляційному суді по справі №2-2337/11 щодо подачі апеляційної скарги на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2024 року, а клієнт сплачує гонорар за виконання вимог цього договору у розмірі 18000 грн.

У тексті апеляційної скарги наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правовому допомогу, які апелянт поніс і очкує понести у зв`язку з розглядом справи, виходячи із погодинної ставки -2000 за годину: надання консультації по суті справи - 1 год., підготовка апеляційної скарги 4 год, участь у судових засіданнях -4 год., загальні витрати часу - 9 год.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами верховенства права справедливості, пропорційності, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З огляду на наявність заяви про не співмірність розміру правничої допомоги, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі та відсутність у тексті договору умов щодо форми і порядку обчислення адвокатського гонорару, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що заявлена приватним виконавцем сума в розмірі 10000 грн. є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді першої інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок приватного виконавця, з урахуванням заперечень представника стягувача, підлягає відшкодуванню у розмірі 1000 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги приватного виконавця Булахевіча С.В. та на підставі частини 13 статті 141, 452 ЦПК України на користь останнього з ОСОБА_2 належить стягнути 605 грн. 60 коп. судових витрат, сплачених за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича, подану адвокатом Гриценюком Владиславом Олександровичем та Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_2 на неправомірні дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича, заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», - залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. судових витрат по сплаті судового збору, 10000 (десять тисяч) грн. витрат на професійну (правничу) допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.