Справа № 473/6686/23
РІШЕННЯ

іменем України

"19" лютого 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Багрін І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ

в грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, поданим в його інтересах адвокатом Вуїв Оксаною Вікторівною, до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2012 року з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто кошти в сумі 20 505 грн. 00 коп. Крім того постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2021 року з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто, зокрема, борг у розмірі 68 824 грн. 39 коп.

Станом на час звернення з даним позовом до суду, обумовлені рішення ні в добровільному, ні в примусовому порядку відповідачкою не виконані.

В зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідачки на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України за розміром боргу в 68 824 грн. 39 коп. за період з 08 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року 12 311 грн. 50 коп., з яких: інфляційні збитки складають 9 805 грн. 91 коп., 3% річних складають 2 505 грн. 59 коп., та за розміром боргу 20505 грн. 00 коп. за період з 08 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року 3 667 грн. 99 коп., з яких: інфляційні збитки складають 2 921 грн. 49 коп., 3% річних складають 746 грн. 50 коп., а всього 15 979 грн. 49 коп.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вуїв О.В. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Кучерява Т.Ю. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Одночасно представниця відповідачки просила розстрочити виконання рішення суду строком на 12 місяців, з огляду на тяжке захворювання члена її сім`ї матері, на лікування якої відповідачка витрачає значні кошти.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст.206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачкою, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому судом встановлено, що з 19 лютого 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2009 року було розірвано.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 27 лютого 2008 року ОСОБА_2 уклала з ЗАТ «ОТП Банк» (змінено на ПАТ «ОТП Банк»), кредитний договір №ML 401/018/2008, за яким отримала кредит у розмірі 101 500 грн. 00 коп. на споживчі цілі зі сплатою 1,99% річних +FIDR до 25 лютого 2023 року.

27 лютого 2008 року з метою забезпечення кредитного договору з позивачем укладений договір поруки № SR-401/018/2008, відповідно до якого останній поручився за повне та своєчасне виконання позичальником боргових зобов`язань у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15 лютого 2012 року з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто 1/2 частину грошових коштів сплачених позивачем на виконання зазначеного кредитного договору в сумі 20 505 грн. 00 коп.

В подальшому рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 грудня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 65 261 грн. 78 коп. (справа №473/751/17).

Крім того, постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2021 року з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто частину грошових коштів сплачених позивачем після розірвання шлюбу в сумі 68 824 грн. 39 коп. (оскільки позивачем виконано в повному обсязі боргові зобов`язання, які виникли у сторін під час шлюбу за кредитним договором, судовим рішенням в справі №473/751/17).

Станом на час звернення з даним позовом до суду, обумовлені рішення ні в добровільному, ні в примусовому порядку відповідачкою не виконані.

Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України кошти мають компенсаційний, а не штрафний характер і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за весь час прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, в статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Водночас, наявність рішення суду про стягнення коштів, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, в зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Обумовлений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право на позов про стягнення коштів на підставі вказаної статті виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, що не пов`язано з набранням законної сили судовим рішенням, до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на викладене, передбачені ст. 625 ЦК України заходи цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання з повернення коштів у вигляді нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно можуть бути застосовані до відповідачки за період зазначений позивачем у позовній заяві.

За такого, з відповідачки на користь позивача на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню: за розміром боргу в 68 824 грн. 39 коп. за період з 08 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року 12 311 грн. 50 коп., з яких: інфляційні збитки складають 9 805 грн. 91 коп., 3% річних складають 2 505 грн. 59 коп., та за розміром боргу 20505 грн. 00 коп. за період з 08 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року 3 667 грн. 99 коп., з яких: інфляційні збитки складають 2 921 грн. 49 коп., 3% річних складають 746 грн. 50 коп., а всього 15 979 грн. 49коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» в разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За таких обставин, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 50 % судового збору, що був сплачений при подачі позову до суду - 536 грн. 80 коп., 536 грн. 80 коп. підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця, у випадках, встановлених законом, встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи, тяжке захворювання її самої чи членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ч. 5ст. 435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу, як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

З аналізу наведених норм слідує, що розстрочення або відстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка в обґрунтування своєї заяви щодо розстрочення виконання рішення суду посилалася на те, що на її утриманні перебуває мати ОСОБА_3 , яка за станом здоров`я потребує постійного медичного нагляду. Водночас, відповідачка не має постійного доходу та всі кошти витрачає на обстеження, лікування матері.

Між тим, відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість виконання рішення суду.

Зокрема, відповідачкою не надано до суду доказів про розмір її доходу, доказів на підтвердження відсутності у неї додаткових доходів, будь-яких заощаджень та майна, за рахунок якого можливо було б виконати рішення суду. Також посилання відповідачки щодо перебування на її утриманні матері, здійснення відповідачкою витрат на її лікування обґрунтовано ставляться під сумнів, оскільки відповідачка не довела жодним чином наведені нею обставини.

За таких обставин, суд вважає, що відсутні виключні підстави в розумінні ст. 435 ЦПК України, ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» для розстрочення виконання рішення суду, а тому заява ОСОБА_2 про розстрочку виконання судового рішення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 206, 141, 258, 259, 263-265, 268, 435 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України:

- проценти за період з 08 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 12 727 (дванадцять тисяч сімсот двадцять сім) грн. 40 коп.,

- інфляційні збитки за 08 грудня 2020 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 3 252 (три тисячі двісті п`ятдесят дві) грн. 09 коп., а всього 15 979 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 49 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Повернути ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , з державного бюджету України 50 відсотків від сплаченого судового збору в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. згідно платіжної інструкції №0.0..1 від 30 листопада 2023 року.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя Л.В. Лузан