Справа №490/5671/22
Провадження № 22-ц/812/1393/24
№ 22-ц/812/1525/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та його представника адвоката Шумілової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги

представника ОСОБА_1

адвоката Шумілової Наталі Ігорівни

та

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., повний текст складено 09 липня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 27 травня 2010 року між ним ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року розірвано.

Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з ним.

Разом з тим, вони не можуть домовитись про порядок поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Так, за час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбане майно, титульним володільцем якого є відповідач:

нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , вартість на час звернення до суду 745 122 грн;

однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю на час звернення до суду 819 169 грн;

двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , вартість на час звернення до суду 1 067 463 грн;

транспортний засіб марки NISSAN, модель QASHQAI, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість на час звернення до суду 780 000 грн.

Вказує, що з метою уникнення поділу майна, розуміючи значення своїх дій (адже відповідач є приватним нотаріусом), спільне нажите майно - однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 , відповідач без дозволу та згоди позивача, не в інтересах сім`ї відповідно, 06 вересня 2022 року відчужила за договором дарування на користь свого родича ОСОБА_4 .

На його думку, з відповідачки необхідно стягнути 50% вартості відчуженої квартири.

Стосовно двокімнатної квартири, яка була у 2013 році придбана на ім`я відповідача, то повідомляє, що з 2013 року по 2021 рік як за спільні кошти подружжя, так і за кошти позивача, а також за рахунок трудових затрат позивача, було здійснено ремонт вказаної нерухомості на суму близько 1 000 000.00 грн., що значно змінило вартість цього майна у бік збільшення, зокрема, відповідно до Договору дарування від 19 грудня 2013 року квартира коштувала 33 730,00 грн., а станом на теперішній час її вартість складає 1067468,00 грн. Зазначає, що було проведено як капітальний, в тому числі й даху, так і поточний ремонти квартири.

Крім того, відповідач самостійно уклала договори оренди магазину та відчуженої однокімнатної квартири та станом на даний час продовжує отримувати орендну плату та витрачати її самостійно на власний розсуд без згоди позивача. Враховуючи те, що спільне життя подружжя фактично припинено у грудні 2021 року, то починаючи з січня 2022 року відповідач зобов`язана сплатити позивачу 50% грошових коштів, отриманих від орендарів, розмір яких буде визначено після отримання відповідних документів.

Щодо вартості переліченого майна, то повідомив суд, що вартість нерухомого майна згідно звітів про оцінку майна складає:

нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28.6 :-:в.м., за адресою: АДРЕСА_1 - 745 122.00 грн., частка становить 372 122 грн.;

однокімнатна квартира загальною площею 29,8 кв.м., житловою 16.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 - 819 169.00 грн., частка становить 409584 грн.50 коп.;

двокімнатна квартира загальною площею 42,2 кв.м., житловою 31.9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 -1 067 468,00 грн., частка становить 533 734 грн.

Щодо вартості транспортного засобу, надав суду докази, з урахуванням наданих витягів з вебсайту, вартість транспортного засобу марки NISSAN модель QASHQAI, білого кольору, номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 - складає 780 000,00 грн., а розмір частки становить 390 000 грн.

Отже, загальна вартість майна, що підлягає поділу складає 3 411 759,00 грн., а розмір 1/2 частки становить 1 705 879 грн.

Позивач зазначає, що він не претендує на те, щоб нерухоме майно та авто залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Він навпаки дає згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію вартості належної йому частки вказаного вище нерухомого та рухового майна у праві спільної сумісної власності подружжя від відповідача у розмірі 1 705 879 грн.

З 2013 по 2021 роки за спільні кошти подружжя, так і за його кошти та за рахунок його трудових затрат, було здійснено капітальний та поточний ремонт двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 на суму близько 1 000 000 грн., що значно збільшило вартість цього майна у бік збільшення. Зокрема, відповідно до договору дарування від 19.12.2023 року квартира коштувала 33 730 грн, станом на теперішній час її вартість складає 1 067 468 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; виділити у користування ОСОБА_2 та припинити право спільної сумісної власності подружжя на майно:

нежитлове приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та транспортний засіб марки NICCAN модель QASHQAI, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути на його користь з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного спільного майна у розмірі 1 705 879 грн.

29 грудня 2022 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому ОСОБА_2 зазначала про те, що визнає частково позов ОСОБА_1 з урахуванням доводів та підстав викладених у її відзиві на первісний позов.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період знаходження у зареєстрованому шлюбу сторонами справи за спільні кошти в інтересах сім`ї (крім спірного майна) 19.02.2021 року придбано також рухоме майно - транспортний засіб марки TOYOTACAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , титульний власник якого є ОСОБА_1 .

Щодо нерухомого майна, то позивачка зазначає, що вказане майно дійсно було придбано нею в період шлюбу, але за особисті кошти. Посилаючись на численну практику Верховного Суду зазначає, що сам по собі факт придбання вказаного вище майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, придбані у шлюбі об`єкти нерухомості набуті у власність позивачкою за рахунок належних їй особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, про що відповідач надав нотаріально посвідчені заяві при укладанні договорів купівлі-продажу, в яких стверджував, що гроші, за які придбавається ця нерухомість, є особистою власністю дружини і в подальшому він не будить мати ніяких майнових та фінансових претензій. Тому ця нерухомість належить їй на праві особистої приватної власності.

Щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , то ця квартира є особистим майном ОСОБА_2 в силу закону, оскільки отримана на підставі договору дарування.

Зважаючи на викладене ОСОБА_2 просила визнати об`єктом особистої власності нежитлове приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

В порядку поділу майна подружжя просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь в якості компенсації вартості майна подружжя 1/2 частину вартості транспортного засобу марки TOYOTA CAMRY, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 ;.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2024 року прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в частині стягнення в якості компенсації вартості майна подружжя частину вартості транспортного засобу та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в частині стягнення в якості компенсації вартості майна подружжя частину вартості транспортного засобу марки TOYOTA CAMRY, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у праві власності на автомобіль марки марки NISSAN QASHQAI, 2019 р.в., білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 290 183 грн.

У задоволенні позовних вимог первісного позову про визнання спільною сумісної власності подружжя двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог первісного позову про виділення у користування ОСОБА_2 та припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно: нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та транспортний засіб марки Ніссан, р/н НОМЕР_1 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог первісного позову про стягнення на користь ОСОБА_1 до ОСОБА_2 компенсацію вартості частки у праві власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 відмовлено.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в частині визнання об`єктами особистої власності ОСОБА_2 нерухомого майна задоволено частково.

Визнано об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_2 нежитлові приміщення магазину, загальною площею 28,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні вимог зустрічного позову про визнання об`єктами особистої приватної власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 , квартири АДРЕСА_4 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1266 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1371 грн.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції вказав, що в період шлюбу сторонами було придбано транспортний засіб марки NISSANQASHQAI, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , - зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ 21.11.2019 року, а також придбаний транспортний засіб марки TOYOTACAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 19.02.2021 року.

Так вказані автомобілі, набуті у шлюбі за спільні кошти, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також суд враховує презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачами за первісним та зустрічними позовами спростована не була.

За такого, суд враховуючи рівність часток подружжя та принцип поділу спільного майна в натурі приходить до наступного висновку: у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 слід залишити транспортні засоби, які фактично перебувають у їх користуванні.

Позивачем за первісним позовом надано звіт про незалежну оцінку транспортного засобу марки Тойота Камрі, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2005 р.в., станом на 28.11.2023 рік у розмірі 199 633 грн.

Також позивачем надано роздруківки з сайту Авто.ріа про вартість (середню ринкову) аналогічного автомобіля марки NISSAN QASHQAI, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на грудень 2022 року у розмірі 780 000 грн. Доказів на спростування вартості автомобіля ОСОБА_2 , у користуванні якої перебуває цей автомобіль і у якої не було об`єктивних перешкод для надання до суду відповідних доказів - до суду не надала.

Враховуючи вищенаведене, вимоги як первісного позову щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частку автомобіля марки NISSAN QASHQAI, 2019 р.в., білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , так і зустрічного позову щодо стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частку автомобіля марки Тойота Камрі, чорного кольору, д/н НОМЕР_5 , 2005 р.в., - підлягають до часткового задоволення.

Враховуючи висновки Верховного Суду, принцип розподілу майна подружжя в натурі та фактичний порядок користування цим майном , а також межі заявлених позовних вимог суд прийшов до висновку про наявність підстав стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості частки у праві спільної власності на цей автомобіль у розмірі 290 183 гривень ( 780 000 грн. вартість автомобіля, що залишається у власності ОСОБА_2 199 633 грн вартості автомобіля, що залишається у власності ОСОБА_1 = 580 367 грн / 2).

При цьому суд відмовив у задоволенні позовних вимог первісного позову про виділення у користування ОСОБА_2 та припинення права спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб марки Ніссан, реєстраційний номер НОМЕР_1 , оскільки ці вимоги є зайвими та не відповідають належному способу захисту порушеного права.

Оскільки річ є неподільною, позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Проте, унаслідок такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.

Щодо вимог позовів про поділ нерухомого майна суд вказав, що на підставі договору дарування від 19.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., зареєстрований в реєстрі за № 3405, ОСОБА_2 набула у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Право власності ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.12.2013 року, номер запису про право власності 3930319. Як вбачається з вказаного договору, оціночна вартість відчужуваного майна становить 33 730 грн.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами як те, що збільшення вартості майна є істотним, так і те, що у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання квартири АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя - не підлягають задоволенню за недоведеністю. Як наслідок, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідачки на його користь 533 734,00 грн. в якості компенсації вартості частини цієї квартири.

Вимога зустрічного позову про визнання об`єктом особистої власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 також не підлягають до задоволення як зайво заявлена, оскільки вказана квартира належить їй на праві особистої приватної власності на підставі закону.

Також судом встановлено, що як на час звернення до суду, так і на час розгляду справи судом квартира АДРЕСА_5 , не перебувала у власності відповідачки ОСОБА_2 , отже незрозумілими є вимоги як первісного позову про виділення цієї квартири у користування ОСОБА_2 та припинення сумісної власності сторін на квартиру, так і вимоги зустрічного позову про визнання цієї квартири об`єктом особистої власності ОСОБА_2 .

При купівлі ОСОБА_2 нежитлового приміщення магазину та однокімнатної квартири ОСОБА_1 надав нотаріусу заяву, якою фактично надав згоду на придбання дружиною цих приміщень у особисту приватну власність, а не у спільну сумісну власність подружжя, зазначивши, що гроші, за які дружина придбає нежитлові приміщення магазину та квартиру, є її особистою власністю.

Також зазначив, що надалі до цього майна він не матиме ніяких майнових та фінансових претензій.

Враховуючи диспозитивність та свободу дій сторін у приватних та сімейних правовідносинах, принцип свободи і одностороннього правочину, надання одним з подружжя ( ОСОБА_1 ) згоди іншому з подружжя ( ОСОБА_2 ) на набуття майна в її особисту приватну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорах купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, більш того, доведена до відома і інших контрагентів за договорами,то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна не в спільну сумісну власність.

Таким чином, нежитлові приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , як і квартира за адресою: АДРЕСА_2 були набуті ОСОБА_2 в період шлюбу у особисту приватну власність.

За такого, вимоги первісного позову про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , однокімнатна квартира АДРЕСА_5 до задоволення не підлягають.

Зважаючи на таке суд відмовив і у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь 372 561,00 грн. в якості компенсації вартості частини вартості спільного майна подружжя нежитлових приміщень магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а також 409 584,50 грн. в якості компенсації вартості частини квартири АДРЕСА_5 .

Вимоги зустрічного позову про визнання об`єктом особистої власності ОСОБА_2 нежитлових приміщень магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 є обґрунтованими, доведеним належними доказами, отже підлягають до задоволення.

При цьому вимоги зустрічного позову про визнання об`єктом особистої власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 задоволенню не підлягають, оскільки на час розгляду справи вона розпорядилася цим майном та квартира не належить їй на праві власності. Так, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Отже задоволення вимог зустрічного позову в цій частині за умови відмови у задоволенні вимог первісного позову про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та за умови вибуття цієї квартири з власності позивачки взагалі не відповідає критеріям належного способу захисту порушеного права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції вважає частково - в частині відмови у виділенні у користування ОСОБА_2 нежитлових приміщень магазину та однокімнатної квартири та про стягнення з останньої 1/2 частини вартості нежитлових приміщень магазину продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 та однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , безпідставним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також таким, що ухвалене внаслідок здійснених судом невідповідних обставинам справи висновкам. Тому просив про його скасування в оскаржуваній частині та ухвалення в цій частині нового судового рішення, яким задовольнити вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за первісним позовом в частині виділення у користування ОСОБА_2 нежитлових приміщень магазину та однокімнатної квартири та стягнення з останньої 1/2 частини вартості нежитлових приміщень магазину продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 та однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, вказував, що суд першої інстанції за змістом оскаржуваного рішення не прийняв до уваги доводи позивача за первісним позовом про те, що нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та однокімнатна квартира загальною площею 29,8 кв.м., житловою 16,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , не є об`єктами права особистої приватної власності ОСОБА_2 з огляду на відсутність доказів походження коштів на їх придбання у період шлюбу сторонами. Зокрема, суд першої інстанції взагалі не зсовував обставини виникнення та походження коштів на придбання цього майна ОСОБА_2 за рахунок наче б то особистих коштів.

Крім того, суд першої інстанції не звернув належної уваги на правову позицію та висновки Верховного Суду.

Матеріали справи містять інформацію про доходи, виписки з особових рахунків, з яких вбачається надходження заробітної плати за весь період перебування у шлюбі як позивача так і відповідача. З зазначених документів необхідно зробити висновок про те, що сімейний бюджет колишньої родини формувався за рахунок доходів обох сторін, а отже, все майно, що купувалось у період шлюбу - купувалось за спільні кошти подружжя. Доказів, які б свідчили про наявність у позивача чи відповідача особистих коштів для придбання нерухомого майна у шлюбі саме за рахунок особистих коштів не надано суду.

Звертають увагу апеляційного суду на те, що ОСОБА_2 не надано суду першої інстанції жодного належного та допустимого доказу походження її наче б то особистих коштів на купівлю однокімнатної квартири та магазину. Ті заяви, що є в матеріалах справи не спростовують презумпції спільності майна подружжя, оскільки жодних договорів про поділ майна подружжя між відповідачем та позивачем не укладалось, а заява не є відповідним договором, а відтак, спірне нерухоме майно придбавалось подружжям за спільні кошти.

Суд першої інстанції безпідставно не перевірив джерела походження коштів на придбання нерухомості подружжям, не надав належної оцінки доказам у справі та дійсним обставинам справи, не з`ясував походження коштів на придбання майна, що призвело до ухвалення у справі рішення, внаслідок висновків, що частково не відповідають обставинам справи.

Вказує, що ОСОБА_2 не подала суду першої інстанції жодного належного та допустимого доказу походження її наче б то особистих коштів на придбання магазину та квартири, а суд першої інстанції здійснив висновок про все ж таки особистість цих коштів, між тим, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, відтак, здійснив не відповідні обставинам справи висновки, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що воно постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, а тому просила рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості частки у праві власності на автомобіль марки NISSAN QASHQAI, 2019 р.в., білого кольору, VIN НОМЕР_6 , державний реєстраційний номер НОМЕР_7 . у розмірі 290 183,00 грн. змінити та постановити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у праві власності на автомобіль марки NISSAN QASHQAI, 2019 р.в., білого кольору, VIN НОМЕР_8 , державний реєстраційний номер НОМЕР_7 в розмірі 148 703,50 грн.

Так, вказувала, що ухвалою суду від 15 січня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та надано представнику позивача ОСОБА_1 додатковий строк для подання доказів щодо вартості спірного автомобіля марки TOYOTA CAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Після ознайомлення із звітом про незалежну оцінку спірного транспортного засобу, який належить на праві власності ОСОБА_1 та вважаючи, що вартість транспортного засобу не відповідає ринкової вартість аналогічних транспортних засобів, 30 квітня 2024 року до суду було подано клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи, поставивши на вирішення судовому експертові питання: яка ринкова вартість транспортного засобу марки TOYOTA CAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 ; яка ринкова вартість транспортного засобу марки NISSAN QASHQAI, білого кольору, VIN НОМЕР_8 , державний реєстраційний номер НОМЕР_7 .

Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про призначення судової автотоварознавчої експертизи відмовлено з підстав зазначених в ухвалі суду першої інстанції.

Вважає, що відмова суду першої інстанції в призначенні у справі автотоварознавчої експертизи привела до помилкового визначення розміру суми компенсації стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості частки у праві власності на автомобіль марки NISSAN QASHQAI, 2019 р.в. у розмірі 290 183,00 гри.

Суд першої інстанції прийняв як належний та допустимий доказ вартості транспортного засобу марки TOYOTA CAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 звіт про незалежну оцінку КТЗ (транспортний засіб марки TOYOTA CAMRY не є КТЗ).

При визначенні ринкової вартості зазначеного транспортного засобу у звіті використаний порівняльний підхід.

Але об`єктами порівняння суб`єктом оцінювання використані автомобілі зовсім іншої марки, а саме автомобілі марки Skoda superb.

Вважає, що звіт про незалежну оцінку наданий представником позивача ОСОБА_1 не є належним та допустимим доказом в силу закону.

Судом першої інстанції при визначенні розміру компенсації вартості транспортного засоби прийняті роздруківку з сайту Авто.ріа про вартість (середню ринкову) аналогічного автомобіля марки NISSAN QASHQAI станом на грудень 2022 року у розмірі 780 000,00 грн.

Вказане спростовується звітом № 20 про оцінку транспортного засобу. Таким чином, розмір компенсації вартості частки у праві власності на автомобіль марки марки NISSAN QASHQAI, 2019 р.в., білого кольору, яку необхідно стягнути з апелянта на користь ОСОБА_1 - 148 703,50 грн.

Правом на подачу відзивів сторони не скористалися.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник подану ними апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнали просилити залишити її без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Сидоренко Т.В., надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, подану ними апеляційну скаргу підтримують, просять про її задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнають, просять залишити її без задоволення).

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

У справі, що переглядається в апеляційній скарзі ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції частині відмови у виділенні у користування ОСОБА_2 нежитлових приміщень магазину та однокімнатної квартири та про стягнення з останньої на його користь 1/2 частини вартості нежитлових приміщень магазину продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 та однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 оскаржує це рішення в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_1 компенсації вартості частки у праві власності на автомобіль марки NISSAN QASHQAI.

За такого, предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду у вищевказаній частині, в іншій частині судове рішення відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 27 травня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року (справа № 490/1111/22) розірвано. ( т.1 а.с.11-14).

Звертаючись у лютому 2022 року до суду з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_1 зазначав, що шлюбні відносини фактично припинені з грудня 2021 року. Відповідачка визнала вказані обставини.

Із інформації, наданої на вимогу суду запитуваним переліком банківських установ: відкриті депозитні рахунки на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні. У сторін наявні лише поточні розрахункові рахунки, вимог щодо поділу коштів, які містяться на цих рахунках - сторонами не заявлено.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як встановлено судом за час перебування шлюбу було придбано рухоме майна: транспортні засоби марки NISSAN QASHQAI, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_2 (Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 21.11.2019 року) та марки TOYOTA CAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , який зареєстровано за ОСОБА_1 ( Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 19.02.2021 року) та нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_4 ; придбала однокімнатну квартиру, загальною площею 29,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлові приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України)).

Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Головними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а вразі недосягнення згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів враховує, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що спірне майно, а саме: транспортні засоби марки NISSAN QASHQAI, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та марки TOYOTA CAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , сторонами придбано під час шлюбу за спільні кошти, спільною працею, тому воно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з вимогами про поділ майна подружжя ОСОБА_1 просив стягнути на своє користь з ОСОБА_2 компенсацію вартості частки автомобіля марки NISSAN QASHQAI, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано за останньою.

ОСОБА_2 , звертаючись із зустрічним позовом про стягнення на її користь з ОСОБА_1 компенсації вартості частини автомобіля марки TOYOTA CAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , який зареєстровано за ОСОБА_1 .

Вищенаведене свідчить про те, що сторони не претендують на те, щоб автомобілі, якими по факту користуються окремо кожен з подружжя, залишити собі, припинивши їх право на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією іншому за цю частку. Вони навпаки дали згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за їх частку у праві спільної сумісної власності на автомобілі від іншого з подружжя.

Зважаючи на те, що метою позивачів за обома позовами є поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме майна, яке є неподільною річчю автомобілі, а відтак вимоги про стягнення на користь позивачів відповідної грошової компенсації за частку у власності на спірні автомобілі слід розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідачів (залишення у власності в цілому ) та стягнення компенсації замість частки позивачів у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

У випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна (транспортного засобу), визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15.

На підтвердження вартості автомобіля NISSAN QASHQAI, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 надав роздруківку із сайту Авто.ріа про вартість (середню ринкову) аналогічного автомобіля у розмірі 780 000 грн., тобто шляхом аналізу ринку автомобілів відповідної марки.

Щодо вартості автомобіля марки TOYOTA CAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_4 , державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , ОСОБА_1 надавоцінку спірного транспортного засобу станом на 28 листопада 2023 року у розмірі 199 633 грн. В той же час ОСОБА_2 при зверненні до суду з вимогами про стягнення на її користь компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля TOYOTA CAMRY зазначила лише орієнтовану вартість цього автомобіля 350 000 грн. При цьому будь-яких доказів щодо оцінки як цього автомобіля, так і автомобіля NISSAN QASHQAIне надала.

Зважаючи на встановлений процесуальним законодавством України принцип диспозитивності цивільного судочинства та ненадання відповідачем інших, альтернативних доказів з приводу вартості вищевказаного майна, у суду були відсутні правові підстави для відхилення представлених позивачем ОСОБА_1 доказів з цього приводу.

Доказів на спростування указаного позивачем розміру дійсної вартості спірних автомобілів відповідачем ОСОБА_2 на час розгляду справи судом першої інстанції (з грудня 2022 року до 15 січня 2024 року (закінчення підготовчого провадження) не надала.

Судова автотоварознавча експертиза щодо визначення дійсної вартості спірних автомобілів не проводилася. У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про проведення такої судом першої інстанції будо відмовлено. Проте така відмова не позбавляла можливості ОСОБА_2 , якщо вона не була згода з визначеною позивачем ОСОБА_1 вартістю автомобіля NISSAN QASHQAI, який знаходився у її користуванні, надати такі докази.

Враховуючи вищенаведені обставини, принцип розподілу майна подружжя в натурі та фактичний порядок користування цим майном, а також межі заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості частки у праві спільної власності на цей автомобіль у розмірі 290 183 гривень (780 000 грн. вартість автомобіля, що залишається у власності ОСОБА_2 199 633 грн вартості автомобіля, що залишається у власності ОСОБА_1 = 580 367 грн / 2).

Отже, судом першої інстанції в цій частині не допущено порушень норм матеріального та процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в цій частині. За такого рішення суду в цій частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Наданий ОСОБА_2 до апеляційної скарги звіт №320 про оцінку транспортного засобу від 14 серпня 2024 року NISSAN QASHQAI є новим доказом у справі, проте належних обґрунтувань щодо неможливості надання такого звіту щодо цього автомобіля, під час проведення підготовчого судового засідання, яке тримало майже рік, не зазначено. Зважаючи на те,що вказаний доказ добуто відповідачем ОСОБА_6 після ухвалення рішення суду першої інстанції та не було предметом розгляду на час ухвалення оскаржуваного рішення, протокольною ухвалою суду у долучені вказаного доказу відмовлено.

Щодо нерухомого майна.

Так, згідно договору купівлі-продажу від 14 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

За умовами пункту 7 цього договору купівлі - продажу, цей договір вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця, яким є ОСОБА_1 , про те, що гроші, за які придбається зазначене в договорі купівлі-продажу майно, є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, які викладені окремо, додані до договору та зберігаються у справах приватного нотаріуса.

У матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення цього договору є заява ОСОБА_1 від 14 травня 2020 року, надана ним приватному нотаріусу Ласурія С.А. із змісту якої вбачається, що йому відомо про купівлю його дружиною ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Гроші, за які вона придбає зазначену в договорі квартиру, є її особистою приватною власністю. При цьому він стверджує, що надалі до цього майна він не матиме ніяких майнових та фінансових претензій.

При посвідчені вказаної заяви приватним нотаріусом йому були роз`яснені вимоги ст.ст. 60-73, 97 СК України.

Також в матеріалах нотаріальної справи міститься заява ОСОБА_2 від 14 травня 2020 року, яку надано приватному нотаріусу Ласурія С.А. в якій зазначила, що гроші, за які вона придбає квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ., є її особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя, і особі, які б могли порушити питання про визначення за ними права власності на зазначені грошові кошти відповідно до ст. 60-65,74 та 97 СК України немає. Продавці за договором ознайомлені з вказаною заявою.

В подальшому згідно договору дарування від 06 вересня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. відповідачка ОСОБА_2 подарувала однокімнатну квартиру, загальною площею 29,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_4 .

За договором купівлі-продажу від 22 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., відповідачка ОСОБА_2 придбала нежитлові приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ВласовоїС.Я. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.10.2020 року, номер запису про право власності 38793312.

Згідно змісту вказаного Договору цей договір вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця, яким є ОСОБА_1 , про те, що гроші, за які придбається зазначене в договорі купівлі-продажу майно, є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, які викладені окремо, додані до договору та зберігаються у справах приватного нотаріуса.

Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, згідно заяви ОСОБА_1 від 20 жовтня 2020 року, останній зазначив, що йому відомо про купівлю його дружиною ОСОБА_2 нежитлових приміщень магазину за адресою: АДРЕСА_1 .

У заяві також зазначає, що гроші, за які вона придбає зазначені в договорі нежитлові приміщення магазину, є її особистою приватною власністю. При цьому він стверджує, що надалі до цього майна він не матиме ніяких майнових та фінансових претензій. При посвідчені вказаної заяви приватним нотаріусом йому були роз`яснені вимоги ст.ст. 60-73, 97 СК України.

Ухвалюючи рішення в цій частині вимог суд першої інстанції послався на висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, відповідно до якої вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).

Так, при купівлі ОСОБА_2 нежитлового приміщення магазину та однокімнатної квартири ОСОБА_1 надав нотаріусу заяву, якою фактично надав згоду на придбання дружиною цих приміщень у особисту приватну власність, а не у спільну сумісну власність подружжя, зазначивши, що гроші, за які дружина придбає нежитлові приміщення магазину та квартиру, є її особистою власністю.

Також зазначив, що надалі до цього майна він не матиме ніяких майнових та фінансових претензій.

Також в цих нотаріально посвідчених заявах, позивач визнав, що при їх посвідчені йому приватним нотаріусом йому були роз`яснені вимоги ст.ст. 60-73, 97 СК України.

Отже, враховуючи диспозитивність та свободу дій сторін у приватних та сімейних правовідносинах, принцип свободи і одностороннього правочину, надання одним з подружжя ( ОСОБА_1 ) згоди іншому з подружжя ( ОСОБА_2 ) на набуття майна в її особисту приватну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорах купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, більш того, доведена до відома і інших контрагентів за договорами, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна НЕ в спільну сумісну власність.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нежитлові приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_5 були набуті ОСОБА_2 в період шлюбу у особисту приватну власність.

Зважаючи на таке не можуть бути задоволені вимоги первісного позову про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , однокімнатна квартира АДРЕСА_5 .

Оцінивши у сукупності подані сторонами спору докази, а також надавши належну оцінку встановленим обставинам справи, набуття відповідачем ОСОБА_2 спірного майна на підставі договорів купівлі-продажу, суд попередніх інстанцій дійшов правильного висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не спростовано набуття ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна у особисту приватну власність.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 сформульований висновок, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача ОСОБА_1 , який при укладанні договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна надав заяви - погодження про те, що кошти, за які це майно придбається є особистою власністю дружини ОСОБА_2 , а майно її особистою приватною власністю і в майбутньому він не буде мати матеріальних претензій до цього майна, а згодом пред`являє позов про визнання цього майна спільним майном подружжя суперечить його попередній поведінці і є недобросовісним.

Зважаючи на умови договорів купівлі - продажу позивач ОСОБА_1 не довів презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, не надав належних доказів на підтвердження доводів про те, що на придбання спірного нерухомого майна були надані ним особисті кошти.

За такого, не мають жодного значення доводи ОСОБА_1 щодо відсутності у відповідачки ОСОБА_2 достатнього доходу для придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шумілової Наталі Ігорівни та ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 липня 2024 року в частині вирішення первісного позову щодо поділу нерухомого майна: нежитлових приміщень магазину продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , квартири за адресою: АДРЕСА_2 та транспортного засобу автомобіля марки NISSAN, модель QASHQAI, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.