ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/1062/24 Головуючий суддя І інстанції Болибок Є. А.
Провадження № 22-ц/818/2869/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 червня 2024 року, по цивільній справі № 619/1062/24, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди,

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 03.05.2017 між нею та відповідачами було укладено договір займу грошових коштів на суму 270 000,00 грн, що підтверджує відповідна боргова розписка за підписом відповідачів. Відповідно до цієї розписки повернення грошових коштів було передбачено 01.05.2020. Однак, на цю дату їй грошові кошти не були повернуті. Вона звернулася з позовною заявою до відповідачів до Дзержинського районного суду міста Харкова про стягнення боргових коштів в сумі 270 000,00 грн. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2023 по справі № 638/11515/20 позовні вимоги були задоволені частково, а саме, стягнуто 270 000,00 грн тільки з відповідача ОСОБА_4 . Постановою Харківського апеляційного суду від 19.09.2023 по справі № 638/11515/20 вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, за яким боргову суму в розмірі 270 000,00 грн стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за договором позики від 03.05.2017.

Зазначала, що на цей час відповідачі не сплатили їй боргові кошти в сумі 270 000,00 грн. Неповернення боргових коштів в визначений домовленістю сторін строк є противоправна поведінка, якою відповідачі спричинили їй моральну шкоду. Спричинена їй моральна шкода полягає в тому, що відповідачі категорично, не зважаючи на існуюче рішення суду, відмовляються повернути їй 270 000,00 грн, що визиває у неї душевні страждання у зв`язку з противоправною поведінкою відповідачів до неї, також, вона відчуває душевні страждання у зв`язку з тим, що вона була позбавлена свого майна у вигляді грошових коштів.

Звертала увагу, що ці події відбуваються вже четвертий рік, тобто мають тривалий характер, що збільшує її душевні страждання. Крім того, додаткових душевних страждань додає той факт, що відповідачі фактично ігнорують судове рішення, внаслідок чого вона відчуває себе незахищеною зі сторони Держави. При цьому вона була змушена приймати участь в судових засіданнях та доводити свою правоту в апеляційній інстанції.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Вказала, що Постановою Харківського апеляційного суду від 19.09.2023 по справі ухвалено нове рішення, за яким боргову суму в розмірі 270 000,00 грн стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за договором позики від 03.05.2017. Однак рішення суду не виконується вже четвертий рік, що збільшує її душевні страждання, оскільки відповідачі його ігнорують, а вона відчуває себе незахищеною зі сторони держави, при цьому позивачу було необхідно приймати участь у судових засіданнях та доводити свою правоту в апеляційній інстанції проти чого заперечували відповідачі.

Зазначила, що протиправна поведінка відповідачів спричинила порушення зобов`язання та як наслідок спричинила позбавлення позивача його майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця ОСОБА_3 адвокат Гребенюк О.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказала, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а доводи скарги висновків суду не спростовують.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів щодо неправомірності чи незаконності дій відповідачів по відключенню постачання електричної енергії до його будинку. Такі позовні вимоги суд першої інстанції визнав неаргументованими, оскільки позивачем не наведено у позові обґрунтування жодних підстав щодо винних дій відповідачів, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із вказаним порушенням його прав.

Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним.

Статтею 15 ЦК України надано право кожній особі на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені статтею 16 ЦК України, за змістом якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, у такий спосіб: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 травня 2017 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено у формі розписки договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від позивача суму 270 000,00 грн на придбання автомобілю SKODA OKTAVIA TOUR та зобов`язався повернути кошти до 01 травня 2020 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2023 по справі № 638/11515/20 позом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 03.05.2017 у розмірі 270 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 700,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 19.09.2023 по справі № 638/11515/20 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.03.2023 скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 03.05.2017 у розмірі 270 000,00 грн.

Позивач обґрунтовуючи підстави для звернення до суду позивач посилається на те, що на цей час відповідачі не сплатили їй боргові кошти в сумі 270 000,00 грн, чим спричинили їй моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку з противоправною поведінкою відповідачів до неї, а також у зв`язку з тим, що вона була позбавлена свого майна у вигляді грошових коштів.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України в пункті 5 постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тому позивачем під час розгляду справи про стягнення моральної шкоди повинно бути надано до суду докази в підтвердження спричинення щодо нього відповідачем протиправних діянь, доказів глибокого хвилювання, депресивного стану, страждання або заподіяння йому страждань такими протиправними діями, причинного зв`язку між діянням та заподіяною шкодою, а також повинно бути наведено обґрунтування розміру моральної шкоди.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Водночас, відповідно до пункту 9 вищезазначеної постанови Пленуму ВС України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Також у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди.

При цьому, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Слід зазначити, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями відповідачів їй було завдано душевних страждань та що боржники є відповідальними за те, як здійснюється виконавче провадження у передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки не встановлено порушень прав позивача, що відповідно до положень статті 23 ЦК України є підставою для такого відшкодування.

У матеріалах справи відсутні докази, що позивач зверталася до відповідного відділу державної виконавчої служби виконання рішень, та що відповідачі тривалий час ухиляються від його виконання або державний виконавець не вживає заходів щодо його виконання.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено порушення особистих немайнових прав позивачки і завдання їй моральної шкоди, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 листопада 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.