КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8492/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання заповітів недійсними,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що вони є рідними дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивачів померла від серцевої хвороби у віці 73 років.Після її смерті відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_1 .

Звернувшись до нотаріального органу як спадкоємці першої черги за законом, вони дізнались про існування заповіту покійної ОСОБА_5 від 02 квітня 2016 року на користь ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 2-56.

Крім того, стало відомо про існування заповіту покійної ОСОБА_5 від 17 липня 2012 року на користь ОСОБА_4 , посвідченого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гавриленко А.М., зареєстрованого у реєстрі за № 1-1103.

Даний заповіт повинен бути скасований на підставі частини другої статті 1254 ЦК України наступним заповітом, однак відомості щодо його скасування відсутні у Спадковому реєстрі, як це передбачено частиною сьомою статті 1254 ЦК України.

Позивачі вважали обидва заповіти, що складені їхньою матір`ю - ОСОБА_5 , недійсними внаслідок невідповідності волевиявлення покійної її дійсній волі, а також її волевиявлення не було вільним внаслідок фізичної вади (хвороби зору і неможливості читати).

Покійна ОСОБА_5 страждала на маніакально-депресивний психоз, тобто на тяжкий психічний розлад (хворобу), з приводу якого в лютому-березні 2000 року вона була госпіталізована на стаціонарне психіатричне лікування до Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні імені І.П. Павлова. З власної волі ОСОБА_5 повного необхідного їй курсу лікування тоді не отримала та була виписана з лікарні за письмової згоди її близьких родичів (дітей).

Починаючи з 2000 року і по день смерті покійна ОСОБА_5 майже завжди була неадекватною до навколишньої ситуації та часто мала полярність зміни настрою із збудженого до вкрай пригніченого і навпаки. Пізніше ОСОБА_5 не лікувалась взагалі, хоча за станом здоров`я і зовнішніми проявами потребувала постійної психіатричної допомоги. Крім того, в період складання і підписання обох заповітів покійна ОСОБА_5 страждала на ускладнену катаракту обох очей з гостротою зору 0.01/0.1 та майже нічого не бачила, а тому навряд чи могла самостійно прочитати заповіти у голос навіть в окулярах, як це обов`язково передбачає частина друга статті 1248 ЦК України.

З наведених вище підстав позивачі просили визнати заповіти ОСОБА_5 від 17 липня 2012 року та від 02 квітня 2016 року недійсними.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Шепелєва О.А. подав апеляційну скаргу.

Рішення суду оскаржується лише в частині встановлення судом першої інстанції обставин справи.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд зазначив, що «в судовому засіданні представник відповідача надав пояснення, що ОСОБА_5 ще за життя неодноразово висловлювала свою думку ОСОБА_1 про своє бажання відчужити йому свою квартиру. В решті вонавизначилась скласти заповіт. 2.04.2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 прибули до приміщення Восьмої Київської державної нотаріальної контори, де держаний нотаріус Остролуцька О.М. перевірила документи прибувших осіб, дієздатність особи ОСОБА_5 ,з`ясувала наявність її особистого волевиявлення щодо заповіту і з забезпеченням порядку, встановленого законом зареєструвала його.».

Проте вказане твердження у судовому рішенні є завідомо хибним та вчинене через викладення виключно суддею, оскільки секретар судового засідання фіксувала лише технічний запис судового засідання, в якому за хронометражем часу пояснень представника відповідача у термін з 10.39.33 до 10.45.45 (6 хв. 15 сек) вищевикладені обставини відсутні та взагалі не існували у матеріалах справи через необізнаність відповідача про заповіт, який не бачив його до отримання копії з позовом у травні 2020 року від суду, про його складення ОСОБА_5 йому ніколи не повідомляла, про місто укладення, нотаріуса, часу та обставини його складення йому також не було відомо.

Встановлення судом вказаних обставин має суттєве значення для відповідача, оскільки він має намір звернутись із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, а тому доведення обставин обізнаності чи необізнаності спадкоємця щодо вчинення заповіту на його користь має відбуватись при розгляді іншої справи. Наголошує на тому, що таких пояснень представник відповідача в судовому засіданні не надавав, а тому вони мають бути виключені із мотивувальної частини судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу від позивачів до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Шепелєв О.А. підтримав апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просив постановити ухвалу, якою через невідповідність висновків суду обставинам справи визнати необґрунтованим викладений в ухваленому судом рішенні текст та його видалення з наступним змістом:

«в судовому засіданні представник відповідача надав пояснення, що ОСОБА_5 ще за життя неодноразово висловлювала свою думку відповідачу про своє бажання відчужити йому свою квартиру. В решті визначилася скласти заповіт. 2.04.16 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 прибули до приміщення Восьмої Київської державної нотаріальної контори, де держаний нотаріус Остролуцька О.М. перевірила документи прибувших осіб».

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними дітьми, тобто відповідно сином і донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Гора, Бориспільського району Київської області.

ОСОБА_5 17 липня 2012 року склала заповіт, в якому вона на випадок її смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_4 . Своїх дітей: ОСОБА_2 , 1966 року народження, ОСОБА_3 , 1970 року народження, та ОСОБА_6 , 1975 року народження, вона позбавляє права спадкувати її майно.

Даний заповіт був посвідчений 17 липня 2012 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гавриленко А.М. і зареєстрований у реєстрі за № 1-1103 (т. 1, а.с. 33).

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі в той же день було здійснено запис № 53103258 (т. 1, а.с.34).

Також ОСОБА_5 02 квітня 2016 року, вже після укладеного заповіту 17 липня 2012 року, склала новий заповіт, в якому вона на випадок її смерті робить таке розпорядження: належну мені на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказаний заповіт був посвідчений 02 квітня 2016 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М. і зареєстрований у реєстрі за № 2-56 (т. 1, а.с.31).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі в той же день було здійснено запис № 58799096 (т. 1, а.с. 32).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 73 років у с. Гора Бориспільського району Київської області ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим відкрилась спадщина на майно, яке на день смерті перебувало у неї на праві власності (т. 1, а.с. 30).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали суду належних та допустимих доказів в розумінні статей 76-80 ЦПК України про перебування ОСОБА_5 при оформленні двох оскаржуваних заповітів в стані, в якому вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, мала поганий зір і не могла бачити тексти заповітів, не мала особистого волевиявлення на укладання цих правочинів, тому підстави для визнання заповітів від 17 липня 2012 року та від 02 квітня 2016 недійсними відсутні.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, а також висновки суду щодо підстав для такої відмови відповідачем не оскаржуються, отже відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Разом із тим, в рішенні суду зазначено наступне: «В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 Шепелев О.А. позов в частині вимог до свого довірителя не визнав, пояснивши, що ОСОБА_5 ще за життя неодноразово висловлювала свою думку ОСОБА_1 про своє бажання відчужити йому свою квартиру. В решті вона визначилась скласти заповіт. 2.04.2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 прибули до приміщення Восьмої Київського державного нотаріальної контори, де державний нотаріус Остролуцька О.М. перевірила документи прибувших осіб, дієздатність ОСОБА_5 , роз`яснила їй наслідки складання заповіту, з`ясувала наявність її особистого волевиявлення щодо вказаного нотаріального документу, після чого склала проект заповіту. ОСОБА_5 особисто перечитала його текст, підписала його своєю рукою, після чого державний нотаріус посвідчила та зареєструвала заповіт. Будь-яких порушень діючого законодавства не було. В ході розгляду даної цивільної справи позивачі не надали доказів суду про те, що ОСОБА_5 на 9-40 годин 2.04.2016 року перебувала в неадекватному стані і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керуватись ними, не могла прочитати текст заповіту і не мала особистого волевиявлення на його укладання. В той день вона була при здоровому глузді, нормально і адекватно реагувала на ситуацію, не проявляла ознак психічних хвороб. За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.».

Відповідач в доводах апеляційної скарги наполягає на тому, що Шепелев О.А. не надавав суду пояснень щодо того, що ОСОБА_5 ще за життя неодноразово висловлювала свою думку ОСОБА_1 про своє бажання відчужити йому свою квартиру і в решті визначилась скласти заповіт, а також про те, що 02 квітня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 прибули до приміщення Восьмої Київського державного нотаріальної контори, де державний нотаріус Остролуцька О.М. перевірила документи прибувших осіб.

Колегія суддів перевірила ці доводи, заслухавши аудіозапис судового засідання від 23 січня 2024 року, що міститься в Централізованому файловому сховищі підсистеми «ВКЗ» за посиланням, яке зазначено у протоколі судового засідання № 2381069 (т. 2, а.с. 189), із якого вбачається, що дійсно представник відповідача - адвокат Шепелєв О.А. у своїх поясненнях суду не наводив обставин укладення ОСОБА_5 заповіту в присутності ОСОБА_1 .

Отже, суд першої інстанції неправомірно виклав зміст пояснень представника відповідача в описовій частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, законодавцем передбачена зміна мотивувальної частини судового рішення лише у випадках, якщо суд першої інстанції невірно встановив обставини справи, зробив неправильні висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильного застосував норми матеріального та/або допустив порушення норм процесуального права, і саме ці порушення призвели до неправильного вирішення спору.

Між тим, скаржник просить внести зміни в описову частину судового рішення, виключивши із нього зазначений судом зміст заперечень представника відповідача проти позову. Проте, неточне або неправильне викладення судом в описовій частині судового рішення змісту показань сторін не впливає на законність судового рішення, оскільки висновки суду залежать лише від того, які обставини встановлені судом, на підставі яких доказів суд встановив ці обставини, яку правову оцінку надав суд встановленим обставинам.

З врахуванням того, що чинним цивільним процесуальним законом не надано суду апеляційної інстанції повноважень на зміну описової частини рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

За таких обставин підстави для зміни рішення суду першої інстанції в його описовій частині з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній