Справа № 343/1393/20
Провадження № 22-ц/4808/951/24
№ 22-ц/4808/953/24
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретар Петрів Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2020 року та ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики,

в с т а н о в и в:

10 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернувся в Долинський районний суд із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики. Одночасно позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на будівлю підстанції площею 50,4 кв. м (86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 69 000 гривень, та майновий комплекс, розміщений в АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 100 000 гривень, які на праві власності належать ОСОБА_3 , шляхом заборони відчуження в будь-який спосіб, будь-якими особами та проведення будь-яких реєстраційних дій стосовно вказаного майна до набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову посилався на те, що ним подана до Долинського районного суду позовна заява до ОСОБА_3 про стягнення заборгованих коштів за договором позики. Ціна позову становить 536 250 гривень.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.03.2015 між продавцем ТЗОВ «Аркан» й ОСОБА_3 , та інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 на праві власності належала будівля підстанції площею 50,4 кв. м. (86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 69 000 гривень.

Відповідно до даних Витягу № 6105318 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 30.12.2004, ОСОБА_3 належав на праві власності майновий комплекс, розміщений в АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 100 000 гривень.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги розмір заявлених позовних вимог, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, були підстави припускати, що відповідач до вступу рішення в законну силу відчужить майно, тому невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення прав позивача, за захистом яких він звертався.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2020 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на будівлю підстанції площею 50,4 кв. м (86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 69 000 гривень, та майновий комплекс, розміщений в АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 100 000 гривень, які на праві власності належали відповідачу ОСОБА_3 , жителю АДРЕСА_3 , шляхом заборони відчуження в будь-який спосіб, будь-якими особами та проведення будь-яких реєстраційних дій стосовно вказаного майна до набрання рішенням суду законної сили.

Надалі в ході розгляду справи учасники процесу з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок у справі подали до суду заяву про затвердження мирової угоди.

В заяві сторони підтвердили, що умови мирової угоди, укладеної між ними, не порушують права та обов`язки сторін, права чи охоронювані законом інтереси третіх осіб, вказані умови угоди їм цілком зрозумілі та підписані без будь-яких сумнівів та заперечень, без будь-якого тиску. Наслідки закриття провадження по справі їм відомі. Просили угоду затвердити та провадження по справі закрити.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2021 року затверджено мирову угоду укладену між позивачем ОСОБА_2 та представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , згідно з якою сторони досягли згоди про добровільне врегулювання спору у справі № 343/1393/20 про стягнення коштів за договором позики, яка розглядалася Долинським районним судом Івано-Франківської області, на наступних умовах.

Сторони визнали, що на дату підписання цієї Мирової угоди борг відповідача ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_2 , по розписці від 12.01.2018 року становив 19 500 доларів США, і відповідно до обмінного курсу на час подання позову становив 536 250 гривень.

Сторони визнали та підтвердили, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.03.2015 року між продавцем ТЗОВ «Аркан» та ОСОБА_3 , та інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 на праві власності належала будівля підстанції площею 50,4 кв. м.(86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться по адресу АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 69 000 гривень, та відповідно до даних з Витягу № 6105318 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 30.12.2004 року, ОСОБА_3 належав на праві власності майновий комплекс розміщений в АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 100 000 гривень. Загальна вартість майна становить 169 000 гривень. Вказане майно на умовах мирової угоди перейшло з власності ОСОБА_3 у власність ОСОБА_2 ..

Керуючись принципом взаємних уступок, сторони домовилися, що передача у власність позивачу ОСОБА_2 вказаних у п.2 об`єктів нерухомості від відповідача ОСОБА_3 буде вважатися повним погашенням боргу за даним договором позики, а тому за взаємною згодою оцінили будівлю підстанції площею 50,4 кв. м. (86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться по адресу, АДРЕСА_1 , на суму 169 000 грн., майновий комплекс розміщений в АДРЕСА_2 , на суму 367 250 гривень. Сторони погодились, що загальна вартість нерухомого майна становить 536 250 гривень, що дорівнює сумі позики, відображеної в позові.

ОСОБА_3 в день підписання цієї мирової угоди зобов`язався передати ОСОБА_2 всі наявні у нього документи, які стосуються вказаного майна, а також передати ключі від усіх замків у вказаних приміщеннях.

Підписанням цієї мирової угоди ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ствердили, що вони не мають жодних претензій один до одного з приводу виконання договору позики та підтвердили перехід права власності на нерухоме майно, визначене в п.2 вказаної мирової угоди, від ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 .. З часу набрання законної сили ухвали Долинського районного суду про визнання цієї мирової угоди ОСОБА_3 втратив всі майнові та немайнові права щодо нерухомого майна, визначеного в п.2 вказаної угоди.

Сторони зобов`язалися не перешкоджати одна одній у належному виконанні умов цієї мирової угоди.

Сторони підтвердили своє розуміння того, що ця мирова угода укладена ними у відповідності до ст.207 ЦПК України з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків Сторін, що стосується майна та немайнових активів, що можуть належати ОСОБА_3 , і не можуть відноситись до будь-якої іншої (третьої) сторони.

Наслідки закриття провадження в справі № 343/1393/20 передбачені ст.ст. 255,256 ЦПК України сторонам були відомі.

Вищевказані ухвали суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 - особа, яка не брала участі справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг мотивує тим, що він ще раніше пред?явив позов до ОСОБА_3 про стягнення коштів, і Долинським районним судом Івано-Франківської області у справі № 343/1984/19 постановлено ухвалу від 06.11.2019 року, відповідно до якої накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3 , на суму, що не перевищуе ціни позову 588 049,83 грн.. А 26.11.2019 року ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 27 жовтня 2016 року в сумі 518 694,48 гривень, а також 5 186,94 гривень сплаченого судового збору. Виконавчий лист з виконання вищевказаного рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області пред?явлено до виконання приватному виконавцеві виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицькому В.В., яким 20.01.2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. На даний час на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В.В. перебуває виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 за виконавчим листом, виданим Долинським районним судом Івано-Франківської області у справі № 343/1984/19 про стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 боргу за договором позики. В межах вищевказаного виконавчого провадження 03.12.2021 року винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а саме 86/10000 часток майнового комплексу - будівлі підстанції Літ.Е загальною площею 50,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Вирішуючи клопотання про забезпечення позову та затверджуючи мирову угоду у справі у справі №343/1393/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, суд першої інстанції не з?ясував наявність обтяжень на належне відповідачу майно, вирішив питання про права ОСОБА_1 , наклав арешт на майно відповідача, при цьому унеможливив виконання рішення у справі № 343/1984/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, що призвело до неможливості скаржника зареєструвати за собою право власності на майно, а саме 86/10000 часток майнового комплексу - будівлі підстанції Літ.Е загальною площею 50,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, в мировій угоді є посилання сторін на інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак до матеріалів справи така інформація не долучена, відтак є обґрунтовані підстави вважати про вжиття заходів за рахунок забезпечення даного позову і укладення мирової угоди у справі № 343/1984/19 були проведені для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу у справі №343/1984/19. З інформації приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В.В. від 26.04.2024 року вбачається, що залишок нестягнутої заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 становить 270 520, 62 грн.

Отже, відповідач ОСОБА_3 , маючи боргові зобов?язання перед ОСОБА_1 , знаючи, що майно обтяжене, не надав суду (приховав) інформацію про існуючий борг, заборону відчуження об?єктів нерухомого майна, діяв недобросовісно з метою унеможливлення сплати боргу скаржнику.

Тому ОСОБА_1 просить суд ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2020 року скасувати; ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Маланюк О.Я. надав відзив на апеляційніі скарги ОСОБА_1 , вважає їх безпідставними. Так, з ухвали суду від 06.11.2029 року про забезпечення позову ОСОБА_1 вбачається, що він просив накласти арешт на житлові будинку, що належали ОСОБА_3 , а не нежитлову нерухомість, що була предметом забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 .. При вирішенні питання забезпечення позову ОСОБА_2 суд дотримався вимог ст. 153 ЦПК України, тому відсутні підстави для скасування ухвали від 10.08.2020 року.

З доводами апеляційної скарги на ухвалу суду про затвердження мирової угоди також не погоджується. Вказує, що у суду не було жодних підстав для залучення у справі інших осіб, в тому числі ОСОБА_1 .. На дату укладення мирової угоди не існувало ніяких обтяжень спірного майна. Як вже зазначалося вище, ОСОБА_1 претендував на забезпечення власного позову за рахунок іншого майна відповідача - житлових будинків. Постанова приватного виконавця про передачу майна боржника ОСОБА_3 стягувачу ОСОБА_1 винесена 03.12.2021 року - пізніше, ніж винесена оскаржена ухвала про затвердження мирової угоди. Відтак, права заявника оскарженим рішенням суду неи порушені, тому в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не явилися.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Карпову О.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Маланюка О.Я., дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову, шляхом заборони відчуження в будь-який спосіб, будь-якими особами та проведення будь-яких реєстраційних дій стосовно нерухового майна відповідача до набрання в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 рішенням суду законної сили, суд першої інстанції прийшов до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Надалі, затверджуючи мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ухвалою від 28 січня 2021 року, суд вказав, що мирова угода, яка укладена сторонами, не суперечить закону, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів третіх сторін, а тому є підстави для затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 10.08.2020 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики в сумі 536250 грн. (а.с.1-6).

Одночасно позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на будівлю підстанції площею 50,4 кв. м (86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 69 000 гривень, та майновий комплекс, розміщений в АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 100 000 гривень, які на праві власності належать відповідачу ОСОБА_3 , шляхом заборони відчуження в будь-який спосіб, будь-якими особами та проведення будь-яких реєстраційних дій стосовно вказаного майна до набрання рішенням суду законної сили (а.с.9).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.03.2015 між продавцем ТЗОВ «Аркан» та ОСОБА_3 та інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 на праві власності належить будівля підстанції площею 50,4 кв. м. (86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 69000 гривень (а.с. 12-13).

Відповідно до даних Витягу № 6105318 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 30.12.2004, ОСОБА_3 належить на праві власності майновий комплекс, розміщений в АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 100000 гривень (а.с.11).

Суд першої інстанціїї врахував співмірність заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, погодився із позицією заявника стосовно можливого ускладнення виконання рішення у випадку відчуження майна, за рахунок якого може бути погашений борг, і тому задовольнив заяву про забезпечення позову накладенням арешту.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується також накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Крім цього, Пленум Верховного Суду України у пункті 4 своєї постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Особа, що не приймала участі у справі - ОСОБА_1 , оскаржуючи ухвалу суду про забезпечення позову у цій справі, вказує, що суд не врахував наявність іншого обтяження на вказану нерухомість, накладеного раніше в межах спору ОСОБА_1 , де вирішена передача у власність нерухомого майна, за рахунок реалізації якого він мав би можливість захистити своє порушене право на повернення його коштів, переданих в позику ОСОБА_3 .. Однак заявник ніяк не аргументує, яким чином оскарженою ухвалою суду порушені його майнові інтереси.

Так, заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.11.2019 року у справі №343/1984/19 задоволений позов ОСОБА_1 , на його користь з ОСОБА_3 стягнуто за договором позики від 27.10. 2016 року борг в сумі 518694,48 грн..

В межах даної справи №343/1984/19 позивач ОСОБА_1 звертався з заявою про забезпечення позову шляхом арешту майна відповідача, в тому числі на об`єкти нерухомості, відчуження яких заборонено оскарженою ухвалою суду в справі №343/1393/20, що переглядається апеляційним судом. Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06.11.2019 року у справі №343/1984/19 (провадження №2-3/0343/7/19) про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду та забезпечення позову задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на суму, що не перевищує 588 049,83 грн .

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 01.10.2024 року заочне рішення у справі №343/1984/19 скасовано, справа призначена до розгляду, який триває.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу для забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. (Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 922/599/19).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не обґрунтовано, в чому полягає безпідставне обмеження його прав та охоронюваних інтересів у справі за позовом іншої особи до того ж самого відповідача у зв`язку із накладенням арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності.

Крім того, ст.12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що задоволення прав чи вимог кількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. В ст. 14 вказаного Закону зазначається, що пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями.

Схожі положення містяться в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як зазначено у п.12 ст. 18 Закону, заяви розглядаються в порядку черговості їх надходження. При цьому черговість розгляду заяв щодо одного об`єкта нерухомого майна застосовується під час розгляду заяв про державну реєстрацію як права власності та інших речових прав, так і обтяжень таких прав.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 в межах цивільної справи за його власним позовом до ОСОБА_3 реалізовані його процесуальні права стосовно забезпечення позову: ухвалою суду від 06.11.2019 року вже накладений арешт на майно відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що заходи забезпечення позову, застосовані судом першої інстанції у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , з урахуванням встановлених обставин, порушують право ОСОБА_1 як особи, що має матеріальні вимоги до ОСОБА_3 в іншому судовому провадженні. Відповідно, апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині вимог про скасування ухвали про забезпечення позову від 10.08.2020 року задоволенню не підлягає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги на ухвалу про затвердження мирової угоди, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

28 січня 2021 року сторонами подано заяву про укладення мирової угоди, якою вони підтвердили, що умови мирової угоди укладеної між ними не порушують права та обов`язки сторін, права чи охоронювані законом інтереси третіх осіб, вказані умови угоди їм цілком зрозумілі та підписані без будь-яких сумнівів та заперечень, без будь-якого тиску. Наслідки закриття провадження по справі їм відомі (а.с.55).

За умовами мирової угоди «сторони визнають, що на дату підписання цієї Мирової угоди борг відповідача ОСОБА_3 , позивачу ОСОБА_2 , по розписці від 12.01.2018 року, становить 19 500 доларів США, що відповідно до обмінного курсу на час подання позову становить 536 250 гривень.

Сторони визнають та підтверджують, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26.03.2015 року між продавцем ТЗОВ «Аркан» та ОСОБА_3 , та інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_3 на праві власності належить будівля підстанції площею 50,4 кв. м.(86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться по адресу, АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 69 000 (шістдесят девять тисяч) гривень, та відповідно до даних з Витягу № 6105318 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 30.12.2004 року, ОСОБА_3 належить на праві власності майновий комплекс розміщений в АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 100.000 (сто тисяч) гривень. Загальна вартість майна становить 169000 гривень. Вказане майно на умовах мирової угоди переходить з власності ОСОБА_3 у власність ОСОБА_2 .

Керуючись принципом взаємних уступок, сторони домовилися, що передача у власність позивачу ОСОБА_2 , вказаних у п.2 об`єктів нерухомості від відповідача ОСОБА_3 , буде вважатися повним погашенням боргу за даним договором позики, а тому за взаємною згодою оцінили будівлю підстанції площею 50,4 кв. м. (86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться за адресою, АДРЕСА_1 , на суму 169000 грн., майновий комплекс розміщений в АДРЕСА_2 , на суму 367 250 гривень. Сторони погодились, що загальна вартість нерухомого майна становить 536 250 гривень, що дорівнює сумі позики відображеної в позові.

ОСОБА_3 , в день підписання цієї мирової угоди зобов`язується передати ОСОБА_2 , всі наявні у нього документи, які стосуються вказаного майна, а також передати ключі від усіх замків у вказаних приміщеннях.

Підписанням цієї мирової угоди ОСОБА_2 і ОСОБА_3 стверджують, що вони не мають жодних претензій один до одного з приводу виконання договору позики та підтверджують перехід права власності на нерухоме майно визначене в п.2 вказаної мирової угоди від ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 . З часу набрання законної сили ухвали Долинського районного суду про визнання цієї мирової угоди, ОСОБА_3 , втрачає всі майнові та немайнові права щодо нерухомого майна визначеного в п.2 вказаної угоди.

Сторони зобов`язуються не перешкоджати одна одній у належному виконанні умов цієї мирової угоди.

Сторони підтверджують своє розуміння того, що ця мирова угода укладена ними у відповідності до ст.207 ЦПК України з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків Сторін, що стосується майна та немайнових активів що можуть належати ОСОБА_3 , і не можуть відноситись до будь-якої іншої (третьої) сторони.

Наслідки закриття провадження в справі № 343/1393/20 передбачені ст.256 ЦПК України сторонам відомі.

Ця мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом і діє до повного виконання зобов`язання, передбаченого цією мировою угодою. Витрати по справі сторони несуть кожен особисто та не мають претензій одна до одної.

Ухвала Долинського районного суду по справі № 343/1393/20 про затвердження мирової угоди є підставою для вчинення ОСОБА_2 , дій, пов`язаних з процедурою управління, користування та розпорядження вказаним майном, а також державної реєстрації права власності на вказане майно на його ім`я.

Ухвала Долинського районного суду по справі 343/1393/20 про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження».

Ця мирова угода складена в трьох однакових примірниках, по одному для кожної із сторін і для Долинського районного суду Івано-Франківської області. Ця мирова угода набуває законної сили після її затвердження Долинським районним судом». (а.с.56-57)

Затверджуючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив з того, що мирова угода відповідає чинному законодавству, не порушує права сторін, відповідає встановленим у справі фактичним обставинам.

Положеннями ч.1 ст. 207 ЦПК України передбачено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Згідно з ч.5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Аргументуючи незаконність ухвали суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що відповідач ОСОБА_3 відчужив майно на підставі мирової угоди на користь ОСОБА_2 , маючи невиконані грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 , які вже були встановлені судовим рішенням.

Так, заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 27 жовтня 2016 року в сумі 518 694,48 гривень, а також 5 186,94 гривень сплаченого судового збору.

В провадженні приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Витвицького В.В. перебуває виконавче провадження №61023690 з примусового виконання виконавчого листа № 343/1984/19 від 28.12.2019 року Долинського районного суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 27 жовтня 2016 року в сумі 518 694,48 гривень, а також 5 186,94 гривень сплаченого судового збору, на даний час рішення не виконане.

03.12.2021 року винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, якою передано стягувачу в рахунок погашення заборгованості нереалізоване майно на суму: 253 360,80 гривень, а саме 86/10000 часток майнового комплексу, а саме будівля підстанції Літ. Е загальною площею 50,4кв.м., за адресою АДРЕСА_1 та обладнання: Трансформатор масляний ТМ - 10кВ./0,38кВ. (2шт)., Розподільчий щит- 10кВ. (5шт.), Розподільчий щит 0,38кВ (5шт.), запобіжники трубчасті 10кВ (3шт.).

У постанові від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17 Верховним Судом зроблений правовий висновок про те, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Звертаючись із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 536 250 грн. за договором позики від 12.01.2018 року. Водночас, укладаючи 28.01.2021 року мирову угоду, сторони домовились про перехід права власності на нерухоме майно, що належить відповідачу - будівлю підстанції площею 50,4 кв. м.(86/1000 від частки майнового комплексу), що знаходиться по адресу, АДРЕСА_1 , орієнтовною вартістю 69 000 гривень, майновий комплекс розміщений в АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 100 000 гривень, та про погашення за рахунок цього майна боргу відповідача перед позивачем. Сторони погодились, що загальна вартість нерухомого майна становить 536 250 гривень, що дорівнює сумі позики відображеної в позові.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

При обґрунтуванні права на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції ОСОБА_1 зазначив, що заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 27 жовтня 2016 року в сумі 518 694,48 гривень, і рішення суду виконується. Вказує, що відповідач у справі знав про свої боргові зобов`язання перед ним як кредитором та розумів негативні для кредитора наслідки відчуження об`єктів нерухомості, за рахунок яких останній мав можливість задовольнити свої вимоги про стягнення боргу. Мирова угода була спрямована на порушення прав та інтересів кредитора.

Аналізуючи обставини справи, апеляційний суд виходить з того, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, затвердження мирової угоди) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Так, по своїй суті застосування конструкції мирової угоди всупереч її призначенню та/або на шкоду кредитору є нерозумним та недопустимим. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню та/або на шкоду кредитору, а саме для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора.

Отже, фактично оскаржена мирова угода має ознаки визнання позову, її зміст суперечить визначенню мирової угоди. Як наслідок, за таких обставин не можуть застосовуватися правила закриття провадження, а лише вирішення спору по суті.

Відповідно до вимог статей 17, 18, 352 ЦПК України апеляційну скаргу на судове рішення суду мають право подати не лише сторони у справі, а й особи, яких не було залучено до участі у справі, якщо суд прийняв рішення, що стосується їх прав і обов`язків; судове рішення, оскаржене незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

У справі, яка переглядається, установлено, що майно, яке було предметом мирової угоди, також було предметом забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової суми.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2019 року накладений арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 в межах 588 049,83 грн..

Постановою приватного виконавця від 20.01.2020 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №343/1984/19, виданого на підставі рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 боргу в розмірі 518694,48 грн на користь ОСОБА_1 .. Постановою виконавця від 03.12.2021 року передано майно ОСОБА_3 стягувачу ОСОБА_1 : в перелік майна входить нерухомість, яка була предметом мирової угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 145-146)

З огляду на це безпідставними є заперечення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Маланюка О.Я. про те, що рішенням суду першої інстанції від 28.01.2021 року не порушено права ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, оскільки 01 жовтня 2024 року ухвалою суду заочне рішення Долинського суду від 26.10.2019 року про стягнення суми позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 скасовано, і справа призначена до розгляду. Так, вказане у мировій угоді майно вже було предметом забезпечення позову ще з 2019 року, проте відповідач у справі утаємничив від суду вказану обставину. Також неможливо погодитися з його твердженням про те, що ОСОБА_1 в межах справи за власним позовом просив накласти арешт на житлові будинки, що належали ОСОБА_3 , а не нежитлову нерухомість, що була предметом забезпечення позову у справі за ОСОБА_5 .. Це спростовується змістом ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2019 року про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду та забезпечення позову (пров.№2-з/0343/7/19), якою накладений арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 в межах 588 049,83 грн..

Відповідно до ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції про визнання мирової угоди підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 379, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2021 року задовольнити.

Ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2020 року про закриття підготовчого провадження, призначення справи до судового розгляду та забезпечення позову в частині забезпечення позову залишити без задоволення.

Ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2020 року в частині забезпечення позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 жовтня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.М. Луганська