Житомирський апеляційний суд
Справа №279/8212/23 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/8212/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через адвоката Калініна Сергія Костянтиновича,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2024 року, яке ухвалене головуванням судді Волкової Н.Я. у м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТзОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача заборгованість: за кредитним договором №837634856 в сумі 16 553,58 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу 7 222,30 грн та заборгованості за процентами в сумі 9 331,28 грн, та за кредитним договором №7 в сумі 10 377 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу 3 500 грн та заборгованості за процентами в сумі 6 877 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 10 червня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №837634856. Між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» 28 листопада 2018 року укладений договір факторингу №28/1118-01. Додатковою угодою від 31 грудня 2020 року №26 до договору факторингу №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст цього договору в новій редакції. Відповідно до реєстру боржників від 17 вересня 2019 року №44 до договору факторингу №28/1118-01, укладеного між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №837634856. Між ТзОВ «Таліон плюс» та ТзОВ «ФК «ЄАПБ» 20 жовтня 2022 року укладений договір факторингу №20102022, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до боржників, указаних у реєстрах прав вимоги. ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до ОСОБА_1 в сумі 16 553,58 грн, із яких: 7 222,30 грн сума заборгованості за основною сумою боргу та 9 331,28 грн сума заборгованості за процентами. З моменту отримання права вимоги до ОСОБА_1 , а саме з 21 жовтня 2022 року, позивач не здійснював нарахування жодних штрафних санкцій. Також 01 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту №7. Цей договір про надання споживчого кредиту у відповідності до його п.9.10 підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання ОСОБА_1 одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, який зазначений в п.10 цього договору. Між ТзОВ «Інвест Фінанс» та ТзОВ «ФК «ЄАПБ» 11 травня 2021 року укладений договір факторингу №11052021, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги до ОСОБА_1 відповідно до реєстру боржників від 11 травня 2021 року до договору факторингу. ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача на суму 10 377 грн, із яких: 3 500 грн сума заборгованості за основною сумою боргу та 6 877 грн сума заборгованості за процентами. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 11 травня 2021 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2024 року позов задоволений у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «ЄАПБ»: заборгованість за кредитним договором від 10 червня 2019 року №837634856 в сумі 16 553,58 грн, із яких: 7 222,30 грн - заборгованість за основною сумою боргу та 9 331,28 грн заборгованість за процентами; заборгованість за кредитним договором від 01 липня 2019 року №7 в сумі 10 377 грн, із яких: 3 500 грн - заборгованість за основною сумою боргу та 6 877 грн заборгованість за процентами; судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 684 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через адвоката Калініна С.К. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити частково та стягнути з неї на користь ТзОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 01 липня 2019 року №7 в сумі 4 760 грн, із яких: 3 500 грн - сума кредиту, 1 260 грн - узгоджені сторонами проценти за користування кредитними коштами, а також - пропорційно задоволеним позовним вимогам 474,39 грн судового збору. З ТзОВ «ФК «ЄАПБ» стягнути на її користь пропорційно до задоволених вимог витрати за надання правничої допомоги в сумі 7 277,87 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги 3 220,80 грн.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог за кредитним договором від 10 червня 2019 року №837634856. Так, договір факторингу укладений 28 листопада 2018 року, тоді як кредитний договір укладений 10 червня 2019 року, тобто після відступлення прав вимоги, що вказує на безпідставність доводів позивача. Продовження сторонами строку дії договору факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118-01 унаслідок укладення додаткової угоди від 31 грудня 2020 року №26 та укладення Реєстру боржників від 17 вересня 2019 року №44, який не долучений до матеріалів справи, до конкретного боржника не свідчить про набуття позивачем права вимоги до ОСОБА_1 , оскільки станом на 2018 рік у ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не існувало право вимоги до ОСОБА_1 , оскільки кредитний договір був укладений лише 10 червня 2019 року. Із аналізу вказаних договорів факторингу вбачається, що право вимоги від первісного кредитора ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло до нових кредиторів починаючи ще 28 листопада 2018 року, а сам кредитний договір №837634856 був укладений 10 червня 2019 року, тобто більше ніж через 6 місяців після укладення договору факторингу, що взаємовиключає одне одного, оскільки договір факторингу права вимоги є похідним від кредитного договору, а отже не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Отже, позивачем не доведено факт відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 10 червня 2019 року №837634856 від первісного кредитора до ТзОВ «Таліон плюс» та відповідно від останнього до ТзОВ «ФК «ЄАПБ». Суд першої інстанції правильно встановив, що вона ( ОСОБА_1 ) уклала з ТзОВ «ФК «Інвест Фінанс» кредитний договір від 01 липня 2019 року №7. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем ( ОСОБА_1 ) зобов`язань із повернення суми кредиту та сплати процентів. Встановлено, що згідно з кредитним договором від 01 липня 2019 року №7 вона ( ОСОБА_1 ) отримала кредит в сумі 3 500 грн строком на 30 днів із остаточним терміном повернення не пізніше 31 липня 2019 року. Відповідно до п.1.3 цього кредитного договору та графіку платежів, визначеним додатком №1 до кредитного договору, вона ( ОСОБА_1 ) зобов`язана була сплатити проценти за користування кредитом із 01 по 31 липня 2019 року в розмірі 1,2% від суми кредиту 3 500 грн за кожен день, а всього 1 260 грн. Матеріали справи не містять доказів зміни умов договору в частині строку надання кредиту. Тобто, право нараховувати проценти за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору 31 липня 2021 року, тому починаючи із зазначеної дати, відсутнє право нараховувати ОСОБА_1 проценти за користування кредитом. У свою чергу, кредитодавець (ТзОВ «ФК «Інвест Фінанс») нарахував проценти за користування кредитами у значно більшому розмірі та відступив право вимоги процентів у такому розмірі позивачу (ТзОВ «ФК «ЄАПБ»). При цьому, в позовній заяві не наведено підстав такого розрахунку процентів, а додані до позовної заяви розрахунки заборгованості за кредитним договором містить виключно суми процентів, права вимоги яких були передані відповідачу кредитодавцем позивача. Отже, строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому в задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період, що перевищує строк кредитування, має бути відмовлено. У відповідача ( ОСОБА_1 ) перед позивачем існує заборгованість за кредитним договором від 01 липня 2019 року №7 в сумі 4 760 грн, з яких: 3 500 грн сума кредиту (тіло), 1 260 грн узгоджені сторонами проценти за користування кредитними коштами. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за процентами, нарахованими за межами строку кредитування, слід відмовити. Також, у зв`язку із розглядом справи в Коростенському міськрайонному суді Житомирської області відповідач ( ОСОБА_1 ) понесла витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 5 500 грн та 2 750 грн - в суді апеляційної інстанції, які просить стягнути на свою користь та вирішити питання судового збору за подання апеляційної скарги.

У додаткових письмових поясненнях на апеляційну скаргу позивач ТзОВ «ФК «ЄАПБ» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилається на те, що 28 листопада 2018 року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон плюс» укладений договір факторингу №28/1118-01, за умовами якого клієнт (ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога») зобов`язався відступити фактору (ТзОВ «Таліон плюс») права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Додатковою угодою від 31 грудня 2020 року №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. На момент укладення договору від 10 червня 2019 року №837634856 уже діяла нова редакція договору факторингу від 31 грудня 2020 року №28/1118- 01. До відповіді на відзив товариство долучило витяг із реєстру боржників №44 від 17 вересня 2019 року до договору факторингу №28/1118-01, за яким і перейшло право вимоги до ТзОВ «Таліон плюс» за договором №837634856 від 10 червня 2019 року. За таких обставин, право грошової вимоги за договором №837634856 від 10 червня 2019 року перейшло до ТзОВ «Таліон плюс» саме за реєстром боржників від 17 вересня 2019 року №44. Тобто, датою відступлення права вимоги до ТОВ «Таліон плюс» є 17 вересня 2019 року. Відповідно до умов кожного з укладених договорів нарахування процентів здійснювалося саме за кожен день користування кредитом. Тобто, умовами договорів не передбачена відповідальність за неналежне виконання зобов`язання, а тому нарахування процентів за користування кредитом є абсолютно правомірним та підтверджується умовами договорів.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.18-21 т.2). Спрямували до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с.16,36 т.2). Причин неявки суду не повідомили. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що 10 червня 2019 року ОСОБА_1 уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» договір №837634856, за умовами якого отримала в кредит грошові кошти в розмірі 10 710 грн строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,31% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого для перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту (а.с.10-12 т.1).

Між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» 28 листопада 2018 року укладений договір факторингу №28/1118-01. Згідно з п.2.1 укладеного договору клієнт (ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога») зобов`язалося відступити фактору (ТзОВ «Таліон Плюс») права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор (ТзОВ «Таліон Плюс») зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором (а.с.120-121 т.1).

Між ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» 31 грудня 2020 року укладена додаткова угода №26 до договору факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118-01, в якій сторони дійшли згоди викласти текст договору в новій редакції (а.с.13-15 т.1).

Із витягу з реєстру прав вимоги від 17 вересня 2019 року №44, укладеного ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога», на виконання договору факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118/01 убачається, що під №446 зазначена - ОСОБА_1 , номер кредитного договору - 837634856, заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) - 7 222,30 грн, заборгованість за процентами - 7 980,70 грн, а загальна заборгованість складає - 15 203 грн (а.с.130 т.1).

ТзОВ «ФК «ЄАПБ» та ТзОВ «Таліон Плюс» 20 жовтня 2022 року уклали договір факторингу №20102022. Згідно з п.2.1 укладеного договору клієнт (ТзОВ «Таліон Плюс») зобов`язалося відступити фактору (ТзОВ «ФК «ЄАПБ») права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором. Із витягу з реєстру прав вимоги №1 до договору факторингу від 20 жовтня 2022 року №20102022 відступлено право вимоги щодо ОСОБА_1 , номер кредитного договору - 837634856, заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) - 7 222,30 грн, заборгованість за процентами - 7 980,70 грн, загальна заборгованість складає - 15 203 грн (а.с.16-18 т.1).

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша ст.519 ЦК України).

Із системного аналізу можливо дійти висновку, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі №752/8842/14-ц.

Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу процентів, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Так, із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений 10 червня 2019 року, а договір факторингу №28/1118-01, за яким ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТзОВ «Таліон Плюс» укладений 28 листопада 2018 року. Отже, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 і у первісного кредитора не виникло право вимоги за неіснуючим зобов`язанням, яке він міг би передати ТзОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року.

Оскільки ТзОВ «Таліон Плюс» право вимоги відносно ОСОБА_1 , як боржника у зобов`язанні, не набуло, то таке право не могло бути передане цим товариством на підставі договору факторингу від 20 жовтня 2022 року ТзОВ «ФК «ЄАПБ», яке за наведених вище обставин не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за договором №837634856, укладеним 10 червня 2019 року між нею та ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Ураховуючи викладені обставини, зважаючи на те, що договір факторингу був укладений між первісним кредитором ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» 28 листопада 2018 року, тобто до моменту виникнення у первісного кредитора ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним між ними 10 червня 2019 року, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «ЄАПБ» будь-якої заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2019 року №837634856, оскільки на момент відступлення права вимоги шляхом укладення договору факторингу вимога до боржника не була дійсною і не належала первісному кредитору на момент її відступлення.

Також між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 01 липня 2019 року укладений договір про надання споживчого кредиту №7 (а.с.24-31 т.1). За умовами п.1.2 договору ТзОВ «ФК «Інвест Фінанс» надає позичальникові ОСОБА_1 кредит в розмірі 3 500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором.

Так, п.1.3 договору передбачає, що кредит надається строком на 30 календарних днів та за користування кредитом клієнт сплачує кредитодавцю 438% (процентів) річних від суми кредиту з розрахунку 1,2% (процентів) на добу. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави.

Згідно з графіком платежів, погодженим сторонами, сума кредиту становить 3 500 грн, а нарахований процент 1 260 грн. Всього до сплати разом 4 760 грн (а.с.28 зворот т.1).

Відповідно до договору факторингу від 11 травня 2021 року №11052021, укладеного між ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТзОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», та витягів із реєстру боржників до договору факторингу від 11 травня 2021 року №11052021 до позивача перейшли права вимоги до ОСОБА_1 за договором №7 на суму заборгованості 10 377 грн, із яких: 3 500 грн - сума основного боргу (тіло кредиту) та 6 877 грн - сума заборгованості за процентами (а.с.32-36 т.1).

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №753/20537/18 відображений правовий висновок згідно з яким, належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Матеріали справи не містять доказів визнання судом договору факторингу від 11 травня 2021 року №11052021 недійсним. За таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена.

Отже, апеляційний суд доходить висновку про те, що позивач набув право вимоги до відповідача на підставі та у порядку, передбаченому чинним законодавством, за договором факторингу від 11 травня 2021 року №11052021.

За правилом частини першої ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Частиною першою ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою та другою ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому п.12 частини першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» унормовує, що одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до частини третьої ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою ст.6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої ст.6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій ст.11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21 відображено правовий висновок щодо того, що без введення логіна і паролю в інтернет-банкінгу (де обслуговується позичальник), які відомі виключно останньому, здійснення його верифікації, передання ним та отримання кредитором персональних даних від позичальника з метою укладення договору, є неможливим.

За умовами п.9.1 укладення договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується позичальнику через веб-сайт. Електронна ідентифікація позичальника здійснюється при вході позичальника в особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону позичальника, вказаний при вході, та /або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету (а.с.27 т.1)

Вказаний договір про надання споживчого кредиту підписаний ОСОБА_1 електронним підписом, є укладеним у порядку Закону України «Про електронну комерцію», що повністю відповідає положенням зазначеного Закону та приписам ЦК України, а тому факт укладення відповідачем договору є повністю доведеним.

Разом із тим, із розрахунку заборгованості за договором від 01 липня 2019 року убачається, що заборгованість відповідача за вказаним договором за період із 11 травня 2021 року по 30 листопада 2023 року становить суму 10 377 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) в сумі 3 500 грн і заборгованості за процентами в сумі 6 877 грн (а.с.37 т.1).

Відповідно до частини першої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною третьою ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2020 року в справі №911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Отже, розрахунок заборгованості повинен надавати суду можливість здійснити його перевірку. З огляду на наведене, такий розрахунок повинен містити, зокрема: обчислення суми боргу, ставки процента, початок періоду нарахування основного боргу або процентів, закінчення періоду нарахування основного боргу або процентів, кількість днів прострочення, нарахування основного боргу або процентів, розрахунок основного боргу або процентів, розмір основного боргу або процентів та порядок нарахування відповідних сум за кожним відмінним критерієм заборгованості (додавання, множення, нарахування процентів, підсумок тощо) та підстави такого нарахування, передбачені законом або умовами договору.

Водночас із наданого позивачем розрахунку не вбачається порядку визначення суми заборгованості за тілом кредиту та суми нарахованих процентів. За таких обставин, колегія суддів не має можливості здійснити перевірку правильності нарахованих сум, з достовірністю яких відповідач не погоджується.

Із огляду на наведе, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в частині необґрунтованості суми заборгованості, яку належить стягнути з відповідача на корись позивача на підставі договору про надання споживчого кредиту від 01 липня 2019 року №7. Так, на переконання апеляційного суду, до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором від 01 липня 2019 року №7 у сумі 4 760 грн, як складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 3 500 (відповідно до умов п.1.2 договору), а також заборгованості за процентами у сумі 1 260 грн, які обраховані відповідно до положень п.1.6 договору (3 500*1,2%*30 = 1 260 грн).

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про часткове задоволення позову, яким стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту від 01 липня 2019 року №7 у сумі 4 760 грн, а у задоволенні решти позову відмовляється.

За положеннями частини восьмої ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, розрахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частин першої та другої ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої ст.137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята ст.137 ЦПК України).

При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Це означає, що у разі настання визначених умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку (подібні за змістом висновки, викладено також у додатковій постанові Верховного Суду від 13 лютого 2024 року в справі №910/12155/22).

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Суд із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19, від 01 серпня 2019 року в справі №915/237/18, від 24 жовтня 2019 року в справі №905/1795/18, від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19).

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявила клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 277,87 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Понесені ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) допомогу, підтверджуються: договором від 26 грудня 2023 року про надання професійної правничої (правової) допомоги №б/н/23, укладеним між адвокатським бюро «Калінін і Партнери» в особі керуючого Калініна Сергія Костянтиновича та ОСОБА_1 ; актом виконаних робіт (наданих послуг) від 06 січня 2024 року, згідно з яким адвокатом Калініним С.К. надано послуг в суді першої інстанції на суму 5 500 грн; платіжною інструкцією від 28 грудня 2023 року на суму 2 750 грн; платіжною інструкцією від 08 березня 2024 року на суму 2 750 грн; договором від 19 квітня 2024 року про надання професійної правничої (правової) допомоги №б/н/24, укладеним між адвокатським бюро «Калінін і Партнери» в особі керуючого Калініна Сергія Костянтиновича та ОСОБА_1 ; актом виконаних робіт (наданих послуг) від 30 квітня 2024 року, згідно з яким адвокатом Калініним С.К. надано послуг в суді апеляційної інстанції на суму 2 750 грн; платіжною інструкцією від 10 червня 2024 року на суму 2 750 грн (а.с.85-88,90-91,93,181,216-220,238 т.1, а.с.25, т.2).

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 26 грудня 2023 року №б/н/ НОМЕР_1 адвокатське бюро «Калінін і Партнери» та клієнт ОСОБА_1 уклали договір про те, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе повноваження в частині представництва інтересів клієнта у справі №279/8212/23 в Коростенському міськрайонному суді Житомирської області.

Із акта виконаних робіт (наданих послуг) від 06 січня 2024 року вбачається, що адвокатське бюро «Калінін і Партнери» надало, а ОСОБА_1 прийняла наступні послуги: усна консультація щодо захисту прав клієнта у справі №279/8212/23 (1 година) 500 грн; вивчення та аналіз позовної заяви з додатками на 82 арк…(2 години) 1 000 грн; складання, оформлення подання до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області відзиву в інтересах клієнта (8 годин) 4 000 грн.

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 19 квітня 2024 року №б/н/ НОМЕР_2 адвокатське бюро «Калінін і Партнери» та клієнт ОСОБА_1 уклали договір про те, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе повноваження оскарження у Житомирському апеляційному суді рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області в справі №279/8212/23.

Із акта виконаних робіт (наданих послуг) від 30 квітня 2024 року вбачається, що адвокатське бюро «Калінін і Партнери» надало, а Пашинська І.В. прийняла наступні послуги: складання, оформлення подання до Житомирського апеляційного суду скарги на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2024 року (6 годин) 2 750 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позов ТзОВ «ФК «ЄАПБ» задоволений частково, а тому з позивача на користь відповідача з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог підлягають стягненню понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 791,40 грн ((5 500+2 750)*82,32%).

За подання позовної заяви позивачем сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн. Із урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (17,68%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 474,53 грн (2 684*17,68/100), а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 738,97 грн за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Калініна Сергія Костянтиновича, задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором від 01 липня 2019 року №7 в сумі 4 760 грн, яка складається із: тіла кредиту в розмірі 3 500 грн та процентів - 1 260 грн, а також судовий збір у розмірі 474,53 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 738,97 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 791,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: