ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 621/818/23
Номер провадження 22-ц/818/3059/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Скрипник С. І.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року в складі судді Бородіної Н.М. у справі №621/818/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 26 жовтня 2012 року, який розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21 липня 2022 року. Від шлюбу вони мають двох дітей, які наразі проживають з нею.

За час шлюбу ними було придбано дві квартири: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем, та однокімнатну квартиру у будинку готельного типу, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за нею. Обидві квартири є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, однак вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо їх поділу. Квартирами на даний час користується відповідач, не віддає їй речі та не сплачує комунальні послуги, а вона з дітьми мешкає у батьків.

Просила у порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнати за ОСОБА_2 право власності на двокімнатну квартиру житловою площею 27,3 кв м, загальною площею 38,9 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 36,9 кв м, житловою площею 21,3 кв м, у будинку готельного типу, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; вирішити питання щодо судових витрат.

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, вимоги за яким у подальшому збільшив.

Зустрічний позов мотивовано тим, що сторони дійсно перебували у шлюбі, від якого мають двох дітей та протягом якого придбали дві квартири.

Вказав, що підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна не доведено, саме по собі проживання дітей з ОСОБА_3 , з урахуванням сумлінного виконання ним батьківських обов`язків та сплати аліментів, такою підставою не є. До того ж, позивачка не надала суду доказів дійсної вартості спірного майна.

Із запропонованим ОСОБА_3 варіантом поділу майна він не згоден, оскільки він є не справедливим та порушує його інтереси, а також інтереси дітей. Він є інвалідом третьої групи, причина інвалідності: загальне захворювання з ураженням опорно-рухового апарату. Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю він вимушений носити спеціальний корсет, ортопедичне взуття та користуватися допомогою тростини, таким чином, йому дуже важко рухатись, особливо на велику відстань, оскільки це спричиняє сильний біль. Він працює на посаді інженера 1 категорії структурного підрозділу «Відділ з якості продукції» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця», що розташована у АДРЕСА_4 , поруч із залізничним вокзалом, та на цей час він проживає в однокімнатній квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Дістається до роботи з місця проживання за вищезазначеною адресою за допомогою метро протягом 20 хвилин. У разі поділу нерухомого майна у спосіб, запропонований позивачкою за первісним позовом, для нього буде вкрай тяжко фізично щодня діставатися до місця роботи з міста Зміїв до міста Харкова впродовж майже двох годин, що в подальшому призведе до погіршення його фізичного стану здоров`я та унеможливіть роботу на такій відстані. Крім того, квартира у м. Зміїв є двокімнатною та у разі проживання в ній ОСОБА_3 з дітьми вони матимуть власну кімнату. Діти тривалий час проживали у вказаній квартирі у м. Зміїв, ходили там до школи, мають багато друзів, і проживання у цій квартирі позитивно відобразиться на їх фізичному і психологічному стані.

Згоден сплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію за відхилення від рівності часток з урахуванням того, що вартість квартири у м. Харкова більша за вартість квартири у м. Зміїв.

Просив, з урахуванням заяви від 19 грудня 2023 року про збільшення позовних вимог, у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на двокімнатну квартиру житловою площею 27,3 кв м, загальною площею 38,9 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за ним право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 36,9 кв м, житловою площею 21,3 кв м, у будинку готельного типу, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; у рахунок урівняння вартості часток сторін при поділі спільного майна подружжя стягнути з нього на користь ОСОБА_3 73 600,00 грн, стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

У жовтні 2023 року ОСОБА_3 подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила залишити її без задоволення та задовольнити її позов. Вказала, що їх спільний син ОСОБА_4 - дитина-інвалід, йому встановлено діагноз: спондилоепіфізарна дисплазія, грудо-поясничний сколіоз 3 ступеня, Coxa vara, D>S, вкорочення правої нижньої кінцівки 4,5 см. Е23.0 соматотропна недостатність. У зв`язку з захворюванням сину з 2016 по 2023 рік було проведено вісім оперативних втручань на обох нижніх кінцівках. Операції проводили в «Інституті патології хребта та суглобів ім. проф. М.І. Ситенка НАМН України». Дитина знаходиться під постійним медичним контролем лікарів і потребує післяопераційної реабілітації в лікарні (масаж, ЛФК, лікувальний електрофорез, озокеритотерапія). «Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І. Ситенка НАМН України» знаходиться неподалік квартири по АДРЕСА_5 . Також сину за показанням лікарів необхідно постійно відвідувати басейн. У м. Змієві такої можливості немає. Кожні 3 місяця син знаходиться на стаціонарному лікуванні у відділенні ендокринології в Обласній дитячій клінічній лікарні м. Харкова. Тому проживання в м. Харкові значно полегшило б лікування дитини і прискорило одужання, адже було б більше змоги відвідувати лікувальні процедури. Вона працює в АТ «Укрзалізниця» черговою по станції Власівка, яка не має прямого сполучення з м. Зміїв, тож у разі проживання у м. Зміїв вона не матиме змогу їздити на роботу. ОСОБА_2 накопичує борги за комунальні послуги.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_7 ; залишено у власності ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 ; залишено у власності ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_7 . В решті первісного та зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 961,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 961,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що з урахуванням відсутності підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, зацікавленості обох сторін у квартирі, розташованій у м. Харкові, поділ майна подружжя необхідно провести рівними частками.

09 липня 2024 року ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , через систему «Електронний суд» на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира у м. Харків була придбана з метою забезпечення житлом та проживання в ній дітей. Тому ОСОБА_3 об`єктивно розрахувала на те, що її діти будуть забезпечені житлом та будуть проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Проживання в м. Харкові значно полегшило б лікування їхнього сина, який має інвалідність, і прискорило одужання, адже було б більше змоги відвідувати лікувальні процедури. З урахуванням проживання із нею дітей, один з яких потребує лікування, в порядку поділу майна подружжя слід визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , без визначення грошової компенсації, а за відповідачем - на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , де у нього є земельна ділянка. Судом не враховано, що вони не можуть спільно користуватися спірним майном, відповідач не впускає її в спірні квартири, її речі та речі дітей не віддає, у зв`язку із чим, вона вимушена мешкати із дітьми у своїх батьків). Рішення суду фактично призвело до позбавлення неповнолітніх дітей постійного власного житла, порушило її права на житло, а отже призвело до зниження її та її дітей життєвого рівня. Судом першої інстанції взагалі проігноровано інтереси дітей та надано перевагу батьку, відомостей щодо продовження дії групи інвалідності якого суду не надано. Своїм рішенням суд лише змінив вид спільної власності з сумісної на часткову, та фактично залишив спірні відносини не вирішеними.

25 жовтня 2024 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що з урахуванням заінтересованості обох сторін у квартирі, розташованій у м. Харкові, суд дійшов правильного висновку про поділ майна подружжя рівними частинами. Діти сторін у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , не мешкали, проживали у м. Зміїв. Він є інвалідом 3 групи та проживання у м. Харкові необхідно йому, аби діставатися до роботи. Права дітей на користування житлом не були предметом спору. ОСОБА_3 не надано доказів в обґрунтування витрат на правничу допомогу.

Разом з відзивом ОСОБА_2 подав заяву про поновлення строку на подачу відзиву, мотивовану тим, що копію апеляційної скарги він отримав лише 07 жовтня 2024 року, а з 14 по 25 жовтня 2024 року перебував на стаціонарному лікуванні, докази чого надасть у судовому засіданні. Вважаючи викладені ОСОБА_2 , причини пропуску строку поважними, з урахуванням того, що пропуск строку є незначним, керуючись вимогами ст. 127 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне продовжити строк, встановлений судом, та прийняти відзив ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_5 ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_2 , який проти скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 26 жовтня 2012 року, який розірваний рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21 липня 2022 року (том 1 а.с. 8, 9-12).

Сторони мають двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із матір`ю (том 1 а.с. 13, 14).

ОСОБА_3 разом із дітьми фактично мешкає в АДРЕСА_8 , у будинку батьків.

Зареєстроване місце проживання обох сторін: АДРЕСА_9 (том 1 а.с. 18-19).

25 квітня 2014 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. та зареєстрованим в реєстрі за номером 1343, придбано двокімнатну квартиру житловою площею 27,3 кв м, загальною площею 38,9 кв м за адресою: АДРЕСА_3 . Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 20967743 від 25 квітня 2014 року (том 1 а.с. 20-22).

Як вбачається зі звіту про оцінку майна № 301023-1, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 , ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 30 жовтня 2023 року складає 365 500,00 грн (том 1 а.с. 139, 176-183).

30 березня 2018 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за номером 752, придбано однокімнатну квартиру у будинку готельного типу, житловою площею 21,3 кв м, загальною площею 36,9 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 119085834 від 30 березня 2018 року. Ця квартира однокімнатна, житловою площею 21,3 кв. м, загальної площею 36,9 кв м (том 1 а.с. 27-31).

Згідно звіту про оцінку майна № 301023-2, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_7 , станом на 30 жовтня 2023 року складає 439 100,00 грн (том 1 а.с. 140, 166-174).

Рішенням ІІ сесії VІІ скликання Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області від 20 грудня 2019 року передано ОСОБА_2 із земель комунальної власності у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0469, що розташована по АДРЕСА_10 (том 1 а.с. 196).

З наданих медичних документів вбачається, що спільний син сторін ОСОБА_4 , 2013 року народження, є дитиною-інвалідом, має захворювання опорно-рухового апарату, проходить лікування у ДУ «ФПС ім. М.І. Ситенка НАМН України» (том 1 а.с. 124-128).

ОСОБА_2 має захворювання опорно-рухового апарату, йому встановлена третя група інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК № 332812 від 17 травня 2023 року, дата чергового переогляду 17 травня 2024 року, індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю № 352/366 (том 1 а.с. 71-74).

З наданих довідок з місця роботи № НСК-09/53 від 07 червня 2023 року, № НСК-07-29/32 від 22 серпня 2023 року вбачається, що обидві сторони працюють у регіональній філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» (том 1 а.с. 77, 129).

Діти сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з 01 вересня 2020 року по 17 серпня 2021 року навчались у Комунальному закладі «Зміївський ліцей № 2» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, що підтверджується архівними довідками від 04 грудня 2023 року № 01-14/242, № 01-14/243 (том 1 а.с. 164, 175).

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 надала докази наявності заборгованості зі сплати комунальних послуг у спірних квартирах (том 1 а.с. 130-136).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині 1 статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частинами 2 та 3 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України).

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу 2 частини 1 статті 71 СК України).

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини 4 та 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20).

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) також зауважувала, що приписи частин 4 та 5 статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

Як встановлено судом, спірне нерухоме майно, а саме дві квартири, набуто сторонами за час шлюбу, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, ці речі є неподільними. Обидві сторони заінтересовані у визнанні за ними права власності на квартиру, розташовану у м. Харкові.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вартість спірних квартир є суттєво різною.

Як вбачається з наданих ОСОБА_2 звітів про оцінку майна, ринкова вартість квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 30 жовтня 2023 року складає 365 500,00 грн, а квартири АДРЕСА_7 , станом на 30 жовтня 2023 року - 439 100,00 грн.

ОСОБА_3 не спростовувала вказані звіти про оцінку, не зазначала про їх необґрунтованість або невідповідність іншим матеріалам справи, фактично погодившись із такою вартістю спірних квартир. У своєму позові ОСОБА_3 також вказала, що вартість спірних квартир є різною.

Вимагаючи визнання за собою права власності на квартиру АДРЕСА_7 , ОСОБА_3 посилалась на наявність підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, з огляду на те, що з нею проживають діти, зокрема, дитина з інвалідністю.

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2019 року справа № 308/4390/18 (провадження № 61-7230св19) зроблено висновок про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів.

Отже, для відступу від засад рівності часток подружжя слід встановити не лише сам факт проживання дітей з одним з подружжя, а й те, що отримуваний розмір аліментів недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Сторони не заперечували проти того, що діти фактично проживають з ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 сплачує кошти на їх утримання. Доказів наявності у нього заборгованості зі сплати аліментів матеріали справи не містять. Відомостей про те, що розмір отримуваних аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, суду не надано.

Саме по собі проживання дітей з позивачкою, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, не є підставою для збільшення її частки у спільному майні.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 червня 2023 року у справі № 175/3165/19, провадження № 61-2252св22, від 15 листопада 2023 року у справі № 521/11825/20, провадження № 61-3341св23, від 28 серпня 2024 року у справі № 753/2234/21, провадження № 61-17140св23.

Позивачка за первісним позовом не надала належних доказів на підтвердження того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав спільне майно чи витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, чи будь-яких інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток, тож у даному разі підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя відсутні.

ОСОБА_3 заперечує проти сплати відповідачу компенсації за збільшення її частки у праві власності на спільне майно. ОСОБА_2 також не висловлював згоди на отримання грошової компенсації, навпаки, у зустрічному позові сам пропонував сплатити ОСОБА_3 відповідну компенсацію.

Отже, в даному випадку позивачка просить виділити їй у власність квартиру, вартість якої більше, ніж вартість квартири, яку вона пропонує залишити у власності відповідача, і заперечує проти стягнення з неї на користь відповідача грошової компенсації різниці у вартості квартир. При цьому, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя відсутні.

З огляду на вказане, передача у власність кожному із подружжя по одній квартирі, вартість яких не є однаковою, без визначення розміру компенсації, є порушенням порядку поділу майна між подружжям, частки у праві власності якого є рівними.

У разі, коли один із подружжя (позивачка) не вчинив передбачених частиною 5 статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності.

Схожий висновок щодо визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину спірного майна без його реального поділу із залишенням його у спільній частковій власності подружжя у разі, якщо сторони не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації та без внесення грошової суми на депозитний рахунок відносно неподільної речі, викладено у пункті 53.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18 (провадження № 61-13536св23).

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи рівність часток подружжя у спільному майні, різницю у вартості спірних квартир, оскільки ОСОБА_3 не вчинила передбачених частиною 5 статті 71 СК України дій з попереднього внесення грошової компенсації на депозитний рахунок суду та заперечує проти стягнення з неї такої компенсації, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність в даному випадку підстав для визнання ідеальних часток подружжя у спірному майні без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності.

Посилання ОСОБА_3 на те, що для дітей є необхідним проживання саме у м. Харкові; що вони з ОСОБА_2 не можуть спільно користуватися спірним майном, відповідач не впускає її до спірних квартир, її речі та речі дітей не віддає, у зв`язку із чим вона вимушена мешкати із дітьми у своїх батьків, чим порушуються її житлові права та права дітей, колегія суддів відхиляє, оскільки діти сторін мають право на проживання в обох квартирах, співвласниками яких є їхні батьки. У разі порушення її прав та прав дітей на користування спірним майном позивачка не позбавлена права на звернення до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні майном, визначення порядку користування майном, вселення тощо.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що своїм рішенням суд лише змінив вид спільної власності з сумісної на часткову, однак фактично залишив спірні відносини не вирішеними, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки з урахуванням того, що сторони не дійшли згоди щодо отримання грошової компенсації різниці у вартості квартир, та позивачка не надала доказів наявності підстав для відступу від засад рівності часток подружжя, рішення суду про визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину спірного майна без його реального поділу із залишенням його у спільній частковій власності є в даному разі єдино можливим.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору у суду апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина