Справа № 345/122/24
Провадження № 22-ц/4808/1421/24
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мальцевої Є.Є., Томин О.О.,

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тугая Івана Михайловича на рішення Калуського міськрайонного суду від 04 вересня 2024 року у складі судді Якиміва Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності на частину автомобіля,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 та визнання за нею права власності на частину автомобіля марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.07.2010 між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб Перевозецькою сільською радою, актовий запис №5. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.01.2022 шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Зазначила, що їй стало відомо, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.12.2021 року відповідач ОСОБА_2 перебуваючи з нею у шлюбі без її згоди відчужив спірний автомобіль на користь своєї матері ОСОБА_3 .

Оскільки вказане майно придбане в шлюбі, за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя, договір вчинено без її згоди, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , скасувати державну реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказаний автомобіль та визнати за нею право власності на частину автомобіля.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Скасовано заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05.01.2024 року, у цій справі щодо заборони відчуження автомобіля марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тугай І.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта зазначив, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачкою жодним чином не доведено факт відсутності з її боку вільного волевиявлення в момент укладання договору купівлі-продажу автомобіля від 01 грудня 2021 року. Сторонами не надано доказів того, хто саме розпорядився коштами від продажу спірного транспортного засобу, відсутні докази і того, що кошти від продажу транспортного засобу були витрачені сторонами не в інтересах сім`ї. Матеріали справи не містять відомостей про те, що набувач за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 під час укладення оспорюваного договору діяла не добросовісно, а сам по собі факт того, що остання є мамою продавця ОСОБА_2 не підтверджує того, що покупець за договором знав, що позивач не надавала згоди своєму чоловіку на укладення договору.

Представник апелянта вважає, що єдиним належним і допустимим доказом волевиявлення (згоди) на укладення договору, предметом якого є спільне майно подружжя відповідно до чинного законодавства могла бути тільки нотаріально засвідчена заява, текст якої містив би згоду на укладення правочину. Відсутність такої заяви в нотаріальній формі свідчить про те, що апелянтка, як співвласник майна, згоди на його відчуження не давала.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя чи співвласників договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя (іншого співвласника) має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя/співвласників, а й обмежують права іншого з подружжя/співвласників на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя/співвласників на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя/співвласників на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя/співвласників (відчужувача) на відчуження спільного майна.

Крім того, представник апелянтки посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187г018), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15- (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження №12-46гс19) де вказано, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Посилання суду першої інстанції на те, що матеріали справи не містять відомостей недобросовісності набувача за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 , представник апелянта зазначив, що обізнаність покупця за таким договором відносно факту перебування продавця в шлюбі вимагала від неї діяти добросовісно і поцікавитись про наявність нотаріально-посвідченої згоди подружжя на укладення договору під час його укладення.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Бобик Ю.І. заперечив доводи апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують. Просив рішення суду першої інстанції залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що судом вже було вирішено питання щодо поділу спільного набутого майна подружжя за час шлюбу, а саме щодо автомобіля марки Mitsubishi Outlander, д.н.з. НОМЕР_2 , а тому вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля тв. визнання за ОСОБА_1 права власності на частини автомобіля марки Mitsubishi Outlander, д.н.з. НОМЕР_3 є недоведеними.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 03.07.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Перевозецькою сільською радою Калуського району зареєстровано шлюб, актовий запис №5 (т.1 а.с. 10).

В судовому засіданні встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано транспортний засіб автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який 21.02.2019 року зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №2642/2021/2954226 від 01.12.2021 року, укладеного між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 01.12.2021 року транспортний засіб марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 був перереєстрований на нового власника ОСОБА_3 .

За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає - 324000,00 грн. (т.1 а.с. 49-55).

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 14.01.2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (т.1 а.с. 13-14).

Встановлено, що у січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у якому просила визнати за нею право особистої власності на двохкімнатну квартиру в АДРЕСА_1 , та на автомобіль марки Daewoo Sens, д.н.з. НОМЕР_4 , 2003 р.в., вартістю 68 000 грн, залиши ти за ОСОБА_2 право приватної власності на нежитлове приміщення гараж №16 заг.пл.18.9м.кв., який знаходиться в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_2 , загальною вартістю 305800 грн та право власності на автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.05.2023 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Здійснено поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнано спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці на квартиру по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 1 753 884.00 грн, визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на автомобіль марки Daewoo Sens, д.н.з. НОМЕР_4 , 2003 р.в., вартістю 68 000 грн зі сплатою компенсації за 1/2 частки даного автомобіля ОСОБА_1 у сумі 34 000,00 грн, визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на нежитлове приміщення гараж №16 заг.пл.18.9м.кв., який знаходиться в цокольному поверсі будинку в АДРЕСА_2 , загальною вартістю 305800 грн зі сплатою компенсації за 1/2 частки даного гаражу ОСОБА_1 у сумі 152900 грн, у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , скасувати державну реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказаний автомобіль та визнати за нею право власності на частину автомобіля, посилаючись на те, що договір вчинено відповідачем ОСОБА_2 без її згоди, як подружжя.

Таким чином, позивачка фактично ставить питання про поділ майна подружжя - транспортного засобу автомобіля марки Mitsubishi Outlander шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу та визнання за нею права власності на його частину.

Відповідно до положень ч.1 ст. 4 ЦПК України, ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 69 СК України кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як зазначено в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Встановлено, що у січні 2022 року ОСОБА_1 пред`явила позов про поділ майна подружжя, об`єктами спільної сумісної власності подружжя які підлягають поділу зазначила: квартиру по АДРЕСА_1 , автомобіль марки Daewoo Sens, д.н.з. НОМЕР_4 , 2003 р.в., гараж № НОМЕР_5 , який знаходиться в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_2 , та автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010 р.в. , д.н.з. НОМЕР_2 .

У відзиві на позов ОСОБА_2 зазначив, що автомобіль марки Mitsubishi Outlander відчужений 01.12.2021 під час шлюбних відносин за ціною 324000 грн, а кошти виручені від продажу автомобіля розділені між подружжям порівну.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 , знаючи про укладений 01.12.2021 договір купівлі-продажу автомобіля, не пред`являла вимогу про визнання такого договору недійсним, натомість наполягала на поділі зазначеного автомобіля шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації його вартості.

Зі змісту рішення Івано-Франківського міського суду від 23.05.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя встановлено, що автомобіль марки Mitsubishi Outlander, д.н.з. НОМЕР_2 , 2010 р.в., який придбаний сторонами під час шлюбу та зареєстрований за відповідачем, відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01.12.2021 відчужений останнім ОСОБА_3 за ціною 324000 грн за відсутності письмової згоди позивачки ОСОБА_1 .

Позов про розірвання шлюбу був поданий ОСОБА_2 після продажу автомобіля - 09.12.2021.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка ОСОБА_1 не спростувала факт використання коштів отриманих від продажу автомобіля не в інтересах сім`ї, а відтак суд дійшов висновку про відмову у задоволенні її позову про поділ вказаного транспортного засобу та стягнення на її користь грошової компенсації за недоведеністю.

Вказане судове рішення ОСОБА_1 не оскаржувала в апеляційному порядку, а отже погодилась із рішенням суду щодо поділу майна подружжя, предметом поділу якого був також спірний автомобіль марки Mitsubishi Outlander, д.н.з. НОМЕР_2 , 2010 р.в.

Отже з набранням рішенням суду законної сили про поділ майна подружжя автомобіль марки Mitsubishi Outlander не має статусу майна подружжя, а відтак пред`явлення 05 січня 2024 року ОСОБА_1 позову про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу з посиланням на порушення її права спільної сумісної власності подружжя на зазначений автомобіль є необґрунтованим.

З огляду на зазначене не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що судом не взято до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187г018), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15- (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження №12-46гс19) де вказано, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обраний ОСОБА_1 , спосіб захисту порушеного права при поділі майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації частки транспортного засобу, який відчужений без її письмової згоди є ефективним за умови доведення, що кошти від продажу автомобіля використані не в інтересах сім`ї, однак суд першої інстанції у задоволенні зазначених позовних вимог відмовив за їх недоведеністю, яке позивачкою не оскаржувалося.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив обставини в справі, дав їм належну правову оцінку та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи наведене та положення статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389,390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тугая Івана Михайловича залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 04 вересня 2024 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Є.Є. Мальцева

О.О. Томин