ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року місто Чернівці справа № 727/2418/24

провадження №22-ц/822/864/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Бугай В.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Івасюк Ігор Георгійович на рішення Шевченківського районного суду м.Черніців від 06 серпня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О.Г.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Посилалася на те, що 12 липня 2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області між нею ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, за актовим записом №438. Свідоцтво про шлюб від 12 липня 2014 року Серії НОМЕР_1 .

За час перебування у шлюбі народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свідоцтво про народження від 30 грудня 2014 року Серії НОМЕР_2 виданого Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області.

На протязі останнього часу у них з відповідачем погіршилися сімейні відносини. Між ними ведення спільного господарства припинено, у зв`язку з постійними конфліктами, непорозуміннями та недовірою, будь-які шлюбні відносини не підтримуються.

Просила розірвати між ними шлюб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Черніців від 06 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 12 липня 2014 року, свідоцтво про одруження НОМЕР_3 , актовий запис № 438 від 12 липня 2014 року - розірвано.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дане рішення ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Івасюк І.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити..

Посилається на те, що на даний час і на момент судового розгляду позивач та відповідач проживають у США.

Судом першої інстанції не з`ясовані фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, не врахований факт наявності неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Представником ОСОБА_2 була подана заява в справі № 727/2418/24, в якій зазначено про можливість збереження сім`ї, про негативні наслідки по відношенню до неповнолітньої доньки, тому, з урахуванням інтересів дитини та можливості збереження сім`ї сторонам мав бути наданий строк на примирення, однак всі ці обставини судом не були враховані та не досліджені повністю.

Суд першої інстанції, не вжив жодних заходів до примирення подружжя, оскільки від представника відповідача було подано зустрічну позовну заяву та клопотання про надання строку на примирення, які Шевченківський районний суд м. Чернівців залишив без уваги.

З початку укладання шлюбу, так і по сьогоднішній день ОСОБА_2 прикладає максимум зусиль щодо збереження сім`ї та шлюбу. У них відсутні непорозуміння, щодо побутових питань та інших, які пов`язані із сім`єю, також відсутні конфлікти. ОСОБА_2 вважає, що усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності подружжя.

Вказав, що вони проживали спільно за кордоном у Сполучених Штатах Америки. Метою виїзду в першу чергу було створити перспективне та безпечне майбутнє для спільної доньки ОСОБА_4 . Усі документи на легалізацію перебування, а також документи по винайму квартири були укладенні виключно для спільного проживання сім`ї, де нещодавно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом, вели і продовжують вести спільний побут, коли спільна дитина проживає разом із батьком. Відповідно договір найму квартири, у випадку, якщо дружина вирішує жити окремо, потрібно переукладати на нових умовах і по іншій вартості. Усі ці моменти фактично змінюють умови проживання сім`ї ОСОБА_1 , оскільки документальний факт по заїзду у США зафіксований у місцевому адміністративному центрі, у якому ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх спільна донька ОСОБА_4 перебувають на обліку - як родина.

Окрім того, подружжя вело спільний бюджет. Також, у ОСОБА_2 є банківський рахунок, з якого доступ до коштів є у ОСОБА_1 , який вона використовує наразі.

10 червня 2024 року до початку судового розгляду, було подано до Шевченківського районного суду м. Чернівців, зустрічний позов до спільного розгляду з первісним до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 .

Шевченківський районний суд безпідставно дійшов висновку, що вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом мають різні предмети доказування, різні предмети спору, їх сумісний розгляд є недоцільним, а тому у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено без достатніх законних підстав.

Звертає увагу на те, що 12 липня 2024 року орієнтовно о 23 год. 00 хв. ОСОБА_1 залишила їх спільну доньку ОСОБА_4 саму вдома, з`їхавши на нову квартиру, яку найняла заздалегідь. В цей час ОСОБА_2 перебував на роботі, оскільки донька ОСОБА_4 зателефонувала йому та повідомила, що матір не відповідає на безперервні телефонні дзвінки та їй небезпечно знаходитись самій у квартирі закордоном. ОСОБА_2 був змушений покинути роботу та приїхати до доньки. При цьому, під час спільного проживання із дружиною, ОСОБА_2 знайшов у квартирі незрозумілу речовину (можливо психотропну), яку регулярно вживала ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Шубак О.І. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказала, що перебування в шлюбі суперечить її інтересам, не бажає примиритися та зберегти сім`ю.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спільний розгляд позову про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини мають різні предмети спору та відмінний предмет доказування, а тому їх спільний розгляд є недоцільним.

Розгляд справи просила здійснювати у її відсутність.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Щодо можливості розгляду справи за відсутності учасників справи

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, про поважність причин неявки в судове засідання, апеляційний суд не повідомили (а.с.128-131).

Позивачка ОСОБА_1 у поданому відзиві просила розглядати справу у її відсутність.

Згідно із статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 12 липня 2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, за актовим записом №438, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 12 липня 2014 року серії НОМЕР_4 (а.с.22).

За час перебування у шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 30 грудня 2014 року серії НОМЕР_5 , виданного Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.6).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка наполягає на розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (частина третя статті 105 СК України).

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Відповідно до вимог статті 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно пункту 10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

За приписами статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із частиною 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, і суду не надано будь-яких заперечень щодо розірвання шлюбу, не заявлено клопотань для надання строку на примирення подружжя з метою збереження сім`ї, як і не спростовано доводи позивача про фактичне припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Суд першої інстанції, встановлено що позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, наполягала на розірванні шлюбу, а тому враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України) відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Варто вказати, що провадження у справі було відкрито ще у березні 2024 року, проте до вересня 2024 року сімейні відносини сторони так і не відновили, позивачка наполягала на розірванні шлюбу, що свідчить про зважене рішення позивачки розірвати шлюб.

Крім цього, слід врахувати і відзив позивачки на апеляційну скаргу, в якому вона наполягає на розірванні шлюбу та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивачки і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу та має на меті зберегти шлюбні відносини, оскільки незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

Отож, судом першої інстанції достовірно з`ясовані фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, наявність в них малолітньої дитини, час припинення між ними шлюбних відносин, мотиви розірвання шлюбу та дійсні причини позову, які у своїй сукупності свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу і сім`ї є неможливим, суперечить їх інтересам, враховуючи небажання та неспроможність сторін відновити сімейні відносити, а також відсутність наявних перешкод, передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що сім`я повинна будуватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які втрачені сторонами, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги проте, що судом першої інстанції не вжито заходів для примирення, а саме не надано строк для примирення.

За статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Відповідно до частини 7 статті 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене частиною 1 статті 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Тобто надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Крім того, в своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначила про неможливість примирення та відновлення сімейних стосунків, оскільки спроби примирення не досягли позитивних результатів. Вказала, що нерозірваний шлюб буде суперечити її інтересам.

Отже, надання подружжю строку на примирення, у даному випадку, з урахуванням тривалості перебування справи в провадженні суду першої інстанції, відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що відповідачем вживаються будь-які заходи для примирення з позивачем, є недоцільним та суперечитиме моральним засадам суспільства.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі щодо відмови в прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову про визначення місця проживання дитини, оскільки апелянт в поданій апеляційній скарзі не навів підстав незаконності такої ухвали та не просив її скасувати.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Івасюк Ігор Георгійович - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Черніців від 06 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк