ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 308/1147/24

провадження № 61-11888св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Закарпатська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Державна казначейська служба України,

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду,

за касаційною скаргою виконувача обов`язків керівника Закарпатської обласної прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року у складі судді Голяни О. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 липня 2024 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Сабослоя Г. Г., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду в сумі 921 580,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Закарпатській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000121, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 серпня 2016 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 364 КК України, та у кримінальному провадженні № 0000153, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 вересня 2016 року за частиною другою статті 366 КК України.

26 вересня 2016 року прокурор відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами Національної поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Закарпатської області прийняв постанову, якою об`єднав вказані кримінальні провадження. Об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно остаточний реєстраційний № 0000121.

26 вересня 2016 року позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 364 КК України, частиною другою статті 366 КК України.

Вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року та постановою Верховного Суду від 08 листопада 2022 року його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України.

Незаконне перебування під слідством та судом тривало з 26 вересня 2016 року (з моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень) до 22 лютого 2022 року (набрання законної сили вироком суду), що складає 5 років, 4 місяці та 27 днів.

Позивач змушений був доводити свою невинуватість, були зганьблені його честь і гідність та завдано непоправної шкоди його діловій репутації як депутата Воловецької районної ради 5-7 скликань.

Внаслідок незаконного перебування під слідством та судом позивачу завдано моральних страждань та душевного болю, які він оцінює в 2-кратному розмірі мінімальної заробітної плати, який станом на 17 січня 2024 року складає 7 100,00 грн, тобто в сумі 921 580,00 грн (64 місяці та 27 днів).

У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 22 лютого 2024 року позов задовольнив частково. Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральне відшкодування у двократному розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 204 800,00 грн. В іншій частині позову відмовив. Судовий збір компенсував за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати 1 600,00 грн, що застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду та з урахуванням конкретних обставин справи, глибини і тривалості страждань позивача, а також принципів справедливості та розумності вважав за можливе застосувати двократний розмір відшкодування в сумі 204 800,00 грн, що в спірних правовідносинах, на думку суду, є достатнім відшкодуванням для позивача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Закарпатський апеляційний суд постановою від 09 липня 2024 року апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишив без задоволення. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував рішення тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У серпні 2024 року виконувач обов`язків керівника Закарпатської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 липня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17, від 15 серпня 2023 року у справі № 569/20230/21, від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження завдання йому душевних страждань, які призвели до погіршення стану здоров`я, вимушених змін у життєвих стосунках, обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення. Зокрема, позивач не надав висновків експертного дослідження на підтвердження заподіяної органом досудового розслідування шкоди у причинно-наслідковому зв`язку. Немає і показань свідків чи інші докази, які б свідчили про втрату авторитету, ділової репутації. Задоволений судом розмір компенсації моральної шкоди не підтверджений належними доказами та є завищеним, а тому висновок судів попередніх інстанцій про стягнення моральної шкоди у двократному розмірі від мінімальної суми відшкодування є необґрунтованим.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

17 вересня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Закарпатській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000121, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 серпня 2016 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 364 КК України, та у кримінальному провадженні № 0000153, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 вересня 2016 року за частиною другою статті 366 КК України.

26 вересня 2016 року прокурор відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами Національної поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Закарпатської області радник юстиції Ісак В. прийняв постанову, якою постановлено об`єднати кримінальне провадження від 03 серпня 2016 року № 0000121 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, з кримінальним провадженням від 23 вересня 2016 року № 0000153 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 366 КК України. Об`єднаному кримінальному провадженню присвоєно остаточний реєстраційний № 0000121.

26 вересня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті364 КК України, частиною другою статті 366 КК України.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 24 жовтня 2016 року у справі № 308/10812/16-к ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та заборонено йому залишати місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора та суду, в період доби з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв.

Вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2018 року у справі № 300/675/16-к, провадження 1-кп/300/3/2018, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 364 КК України, частиною другою статті 366 КК України, та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України за недоведеністю, що кримінальні правопорушення вчинені обвинуваченим.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року та постановою Верховного Суду від 08 листопада 2022 року зазначений вирок залишено без змін.

З архівної довідки архівного відділу Мукачівської районної військової адміністрації від 02 червня 2023 року № 118/06-08 відомо, що згідно з документами архівного фонду № 1 «Воловецька районна рада» ОСОБА_1 був обраний депутатом Воловецької районної ради VІІ скликання на підставі протоколу засідання І сесії VІІ скликання Воловецької районної ради від 10 листопада 2015 року № 1.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що судові рішення оскаржені в частині стягнутої судом суми на відшкодування моральної шкоди, атому переглядається лише в цій частині.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша-друга статті 1176 ЦК України).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом № 266/94-ВР, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених статтею першою цього Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; суми, сплачені громадянином у зв`язку наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода (стаття 3 Закону).

У статті 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 26 вересня 2016 року (дата повідомлення про підозри) до 22 лютого 2022 року (дата набрання виправдувальним вироком законної сили), тобто 64 місяці та 27 днів.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Закон визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом».

Суди попередніх інстанцій встановили, що внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень та необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Воловецького районного суду Закарпатської області від 25 квітня 2018 року. ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом в період з 26 вересня 2016 року (дата повідомлення про підозру) до 22 лютого 2022 року (дата набрання виправдувальним вироком законної сили), тобто 64 місяці та 27 днів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 7 100,00 грн.

З урахуванням терміну перебування позивача під слідством мінімальний гарантований законодавцем розмір компенсації моральної шкоди складає 460 790 грн, виходячи з такого розрахунку: (7 100 грн х 64 місяці) + ((7 100 грн: 30 днів)) х 27 день).

Місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції при визначенні розміру компенсації моральної шкоди помилково виходив з того, що відшкодування має визначатися із грошової суми у розмірі 1 600,00 грн, яка визначена Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік» тавизначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачу у двократному розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 204 800,00 грн, яка є меншою гарантованого Законом № 266/94-ВР мінімального розміру.

З урахуванням встановлених судами обставин та меж касаційного перегляду немає підстав для висновку, що наведені в касаційній скарзі обставини давали б підстави для висновку про зменшення розміру або відмови у компенсації моральної шкоди позивачу.

Тому, з урахуванням принципу заборони повороту до гіршого, згідно з яким особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги, відсутності підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України), та враховуючи, що позивач не оскаржив судові рішення судів попередніх інстанцій, тобто фактично погодився з таким рішенням, суд касаційної інстанції залишає судові рішення в оскарженій частині без змін.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач мав довести наявність причинно-наслідкового зв`язку з між протиправними діями/бездіяльності прокуратури та наявністю негативних наслідків для нього, Верховний Суд відхиляє, оскільки згідно із Законом № 266/94-ВР підставою для відшкодування моральної шкоди є перебування під слідством та судом особи, факт невинуватості якої встановлено в зв`язку з ухваленням виправдувального вироку або закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав. При цьому згідно з усталеною практикою суду касаційної інстанції ухвалення окремого судового рішення про визнання дій прокуратури неправомірними не вимагається.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстави для відкриття касаційного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2024 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін його виконання необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу виконувача обов`язків керівника Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 09 липня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов