Справа № 369/5957/23
Провадження № 2/369/1108/24
РІШЕННЯ

Іменем України

14.10.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача 4 ОСОБА_3 ,

представника відповідача 4 Панова В.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/5957/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідачів: Державний реєстратор Гореницької сільської ради Бучанського району, Київської області, ОСОБА_7 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Герасименко Наталія Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року Позивачка звернулась до суду з даним позовом з урахуванням зміну у липні 2023 року предмету позову, залучення співвідповідачів та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності згідно з договором дарування від 17.04.2007 року належить житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , даний будинок був побудований дідом Позивачки в 1946 році, яка з народження в ньому проживала.

26.08.2020 року було сформовано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 ;

Факт проживання Позивачки в будинку за адресою АДРЕСА_1 , підтверджується Депутатським актом від 30.04.2020 року та 03.03.2021 року;

Також Позивачка вказує, що даний будинок за адресою АДРЕСА_1 , орієнтовно в квітні-травні 2020 р. вибув з її права власності незаконно, надалі шляхом розділення земельних ділянок та будівництва двох зблокованих житлових будинків на підставі надання ДАБІ декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 11 червня 2019 року № НОМЕР_1 на об`єкт будівництва «Садибний будинок та господарчі будівлі і споруди» та від 1 1 червня 2019 року №КС 52 на об`єкт будівництва «Садибний будинок та господарчі будівлі і споруди».

На підставі вказаних вище документів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оформили право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Надалі шляхом перепродажу дані житлові будинки за адресою : АДРЕСА_2 перейшли до кінцевого власника ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу, серія та номер 556 та 557. виданих 05.06.2023 року укладених з ОСОБА_4 .

Позивачка просила суд:

- Скасувати рішення Державного реєстратора Софіна А.В., Горенська сільська рада, про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 47571420 від 01.07.2019. номер запису про право власності 32200774, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_2

- Скасувати рішення Державного реєстратора Софіна А.В. Горенська сільська рада, про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 47571632 від 01.07.2019. помер запису про право власності 32200968, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

- Визнати правочин, а саме договір купівлі-продажу, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер:2359 виданий 18.06.2021, виданий приватним нотаріусом Герасименко Н.М, Київського міського нотаріального округу - недійсним та скасувати запис про реєстрацію права власності, індексний номер:58838626 від 18.06.2021, номер запису про право власності 42584008 за ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_4 .

- Визнати правочин, а саме договір купівлі-продажу. житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер:2359 виданий 18.06.2021, виданий приватним нотаріусом Герасименко Н.М, Київського міського нотаріального округу - недійсним та скасувати запис про реєстрацію права власності, індексний номер:58846513 від 18.06.2021, номер запису про право власності 42591189 за ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_4

- Визнати правочин, а саме договір купівлі-продажу, житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , серія та номер:556 виданий 05.06.2023, виданий приватним нотаріусом Сосновою Іриною Володимирівною Київського міського нотаріального окруїу - недійсним та скасувати запис про реєстрацію права власності, індексний номер:67918855 від 07.06.2023, номер запису про право власності 50541828 за ОСОБА_3 .

- Визнати правочин, а саме договір купівлі-продажу, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер:557 виданий 05.06.2023, виданий приватним нотаріусом Сосновою Іриною Володимирівною Київського міського нотаріального округу - недійсним та скасувати запис про реєстрацію права власності, індексний номер:67922862 від 07.06.2023, номер запису про право власності 50545372 за ОСОБА_3 .

- Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_5 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

25 травня 2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження;

02.10.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області задоволено заяву представника позивача про залучення співвідповідачів та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову та прийнято заяву представника позивача про зміну предмета позову від 26.07.2023 року та розгляд справи здійснюється з урахуванням даних заяв.

30 жовтня 2023 року надійшов через систему «Електронний суд» від представника Відповідача 4 Схонхейма Корнеліса Мартена Рейкена адвоката Панова В.С. відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, Відповідач 4 вказав, що Відповідач є добросовісним набувачем житлових будинків, за адресами: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , що підтверджується договорами купівлі-продажу, також враховуючи що Відповідач 4 є іноземцем, нотаріус яка оформлювала договори купівлі-продажу перевірила земельну ділянку, статус обтяження майна, історію будинків, продавця нерухомості тощо і не виявила жодних проблем з нерухомістью яку збирався купити.

Після цього Відповідачем 4 було вирішено купити за ринковою вартістю зблоковані житлові будинки за адресою: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , які розташовані на двох земельних ділянках: :01:013:5027 ( АДРЕСА_4 ) та :01:013:5029 (вул. Звенигородська, буд. 106-В). Також вказує на те, що Позивачка станом на дату подачі Позовної заяви не є власником земельної ділянки та будинку по АДРЕСА_1 та будинок в якому проживала Позивачка на її ж прохання було знесено у 2009 році згідно з довідкою Виконавчого комітету Віто-Поштової сільської ради від 11 червня 2014 року Вих. №446 щодо знесення будинку згідно з рішенням виконавчого комітету Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18.06.2009 року № 6-95 за адресою: АДРЕСА_1 , просив відмовити у задоволенні позову.

20 листопада 2023 року з боку представника Відповідача 4 надходять додаткові пояснення до позовної заяви та докази які були отримані представником Відповідача 4 після подання відзиву на позовну заяву, згідно даних додаткових пояснень Відповідач 4, надає повну історію купівлі-продажу зблокованих житлових будинків за адресою: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , які розташовані на двох земельних ділянках: :01:013:5027 ( АДРЕСА_4 ) та :01:013:5029 ( АДРЕСА_4 ) та документи які містяться в реєстрі речових прав на нерухоме майно в тому числі і земельні ділянки та просить відмовити в позові у повному обсязі.

12 січня 2024 року на адресу суду через систему електронний суд від представника Позивача надходить Відповідь на відзив, де представник Позивача, вказує що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій був розташований будинок перебувала у власності сина Позивачки ОСОБА_9 за невідомо яких причин ОСОБА_9 уклав договір купівлі продажу, таким чином земельна ділянка на якій розташований будинок ОСОБА_1 перейшла у володіння інших осіб. Також представник Позивачки вказує, що будинок за адресою АДРЕСА_1 не зносився, була проведена, а була проведена реконструкція в 2005-2007 роках за кошти Позивачки, і рішення про присвоєння адреси: АДРЕСА_5 присвоювались тільки земельним ділянкам, а не будинку, на цих підставах просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

05 лютого 2024 року з боку представника Відповідача 4 надійшли через систему «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив, в якому представник Відповідача 4 заперечив аргументи Позивача, та вказував, що саме Позивачка стверджувала у договорі дарування земельної ділянки 25 серпня 2009 року між Позивачем (дарувальник) та ОСОБА_9 (обдарований) був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,1344 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:013:0040, що будь-який будинок на даній земельній ділянці відсутній, також те що Позивака не оскаржує договір дарування земельної ділянки площею 0,1344 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :01:013:0040. Також Відповідач стверджує те, що здійснення будівництво за адресою: АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , які розташовані на двох земельних ділянках: :01:013:5027 ( АДРЕСА_4 ) та :01:013:5029 ( АДРЕСА_4 ), відбулось у законний спосіб з отриманням відповідних дозвільних документів з боку власників земельних ділянок. На цій підставі та на підставі поданих доказів вважає позов безпідставним та таким що не підлягає задоволенню.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду на 14.10.2024 року.

14.10.20204 року у судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримала. Просили позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача 4 проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 N 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припиненням дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи встановлено, що право власності Позивача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 53754089, від 26.08.2020 року, державним реєстратором Огребчуком Радиславом Володимировичем, Озерська сільська рада Бородянського району, Київська обл.

На реєстрацію державному реєстратору подано: договір дарування, серія та номер: 2266, виданий 17.04.2007, видавник: Апишкова З.І. приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 20.08.2020, видавник: КП КОР "Києво-Святошинське БТІ.

Проведення державної реєстрації речових прав врегульовано Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. N 1127, якою затверджено Порядок про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції 13.05.2020 року (на дату реєстрації), відповідно до пункту 42 наведеного Порядку, при здійсненні державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:

1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі N 653/1096/16-ц і надалі повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі N 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі N 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі N 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Закон), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Це підтверджується шляхом внесення відповідних даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 5 Закону, до об`єктів, щодо яких здійснюється державна реєстрація речових прав, відносяться речові права на земельні ділянки та нерухоме майно, яке неможливо перемістити без його знецінення або зміни призначення. До таких об`єктів, зокрема, належать житлові будинки, будівлі та споруди.

Закон передбачає, що якщо законодавством передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, державна реєстрація прав на таке майно здійснюється тільки після прийняття його в експлуатацію в установленому порядку, окрім випадків, зазначених у ст. 31 Закону.

Виходячи з викладених норм, Закон визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно як засвідчення вже набутого особою права власності, а не як підставу для виникнення цього права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного у встановленому законом порядку договору, який є предметом державної реєстрації. Ця норма вказує, що державна реєстрація права власності лише підтверджує факт набуття права, але не є його підставою.

Виходячи з викладеного, суд відзначає, що факт набуття права власності не тотожний факту його державної реєстрації. Під час встановлення наявності в особи права власності необхідно насамперед визначити правову підставу, за якою особа набула це право, оскільки державна реєстрація не є самостійною підставою для виникнення права власності.

Такий підхід відображений у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Подібний підхід простежується у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17 та від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

Суд також враховує принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та будівлі або споруди, розташованої на ній, згідно з яким речове право на землю є підставою для виникнення права власності на нерухомість, розташовану на цій ділянці.

Відповідно до цього суд критично відноситься до наданих Позивачем документів, на підтвердження право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував право власності на земельну ділянку під цим будинком.

Також, суд зазначає, що 25 серпня 2009 року Позивачка уклала з ОСОБА_9 договір дарування, згідно з яким передала у власність земельну ділянку площею 0,1344 га, розташовану в АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :01:013:0040. Доказом цього є копія договору дарування та Державний Акт на право власності (серія ЯГ №169599), які долучено до матеріалів справи.

На момент укладення цього договору Позивачка не передавала у власність житловий будинок, що був на земельній ділянці, оскільки він був знесений у зв`язку зі своїм аварійним станом у 2009 році, що підтверджується довідкою №446 від 11 червня 2014 року, яка засвідчує відсутність будь-яких споруд за вказаною адресою на день дарування. Знесення житлового будинку розташовану в АДРЕСА_1 також підтверджується завіреною копією рішення виконавчого комітету Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18.06.2009 N? 6-95 «Про надання дозволу на знесення старих будівель в АДРЕСА_1 » яка міститься в матеріалах справи саме за зверненням Позивачки.

Також у пункті 7 договору дарування зазначено, що на відчужуваній ділянці на момент передачі були відсутні будь-які будівлі та споруди. Цей договір, підписаний Позивачкою, є чинним та не оскаржений у встановленому законом порядку.

Враховуючи вищевикладене, Позивачка не довела право власності на житловий будинок розташовану в АДРЕСА_1 .

Суд встановив, що Відповідач 4 Схонхейм ОСОБА_10 законно набув право власності на зблоковані житлові будинки за адресами АДРЕСА_4 та 106-В, які розташовані на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:013:5027 та :01:013:5029. Історія переходу власності відповідає вимогам законодавства, порушень з боку відповідачів та третіх осіб при реєстрації права власності та у процесі будівництва не виявлено.

Відповідно до ст. ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

05 червня 2023 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі продажу нерухомого майна, за яким житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що має такі характеристики; житловий будинок під літ. «А», цокольний поверх під літ. «А1», котельня за літ. «Б», вольєр за літ. «В», навіс за літ. «Г», ворота № 1, огорожа № 2, загальною площею 168,4 (сто шістдесят вісім цілих чотири десятих) кв. м., житловою площею 94,5 (дев`яносто чотири цілих п`ять десятих) кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сто шість - «Б») надалі «житловий будинок з господарськими спорудами», та земельна ділянка, на якій розташований вищезазначений житловий будинок з господарськими спорудами, площею 0,0448 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:013:5027, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сто шість - «Б») договір посвідчено, Сосновою І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу про що зроблений запис в реєстрі №557. Зареєстровано в реєстрі речових прав що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав №334914201 від 07.06.2023 року та №334917056 від 07.06.2023 року.

05 червня 2023 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі продажу нерухомого майна, за яким житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що має такі характеристики: житловий будинок під літ. «А», цокольний поверх під літ. «А1», господарська будівля за літ. «Б», навіс за літерою «В», гараж за літерою «Г», душ за літерою «Д», вбиральня за літерою «Е», хвіртка № 1, огорожа № 2-4, загальною площею 170,00 (сто сімдесят) кв. м., житловою площею 72,4 (сімдесят дві цілих чотири десятих) кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сто шість - «В») надалі «житловий будинок з господарськими спорудами», та земельна ділянка, на якій розташований вищезазначений житловий будинок з господарськими спорудами, площею 0,0896 га, кадастровий номер земельної ділянки: :01:013:5029, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сто шість - «В») договір посвідчено, Сосновою І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу про що зроблений запис в реєстрі №556. Зареєстровано в реєстрі речових прав що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав №334879310 від 07.06.2023 року та № 334882666 від 07.06.2023 року.

Згідно з частинами 1, 4 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_5 неправомірно спочатку зареєстрував за собою право власності на об`єкт нерухомого майна а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а потім відчужив майно, яке належить йому на праві власності, що є підставою для скасування всіх реєстраційних дій, визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Дане твердження Позивачки не знайшло свого відображення під час розгляду судом справи і спростовується наявними матеріалами справи.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15травня 2018 року у справі N 923/630/17, від 29 січня 2019 року у справі N 911/3312/17, від 02 квітня 2019 року у справі N 911/737/18, від 19 червня 2019 року у справі N 914/1671/17, від 22 червня 2021 року у справі N 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі N 703/5364/15- ц вказав, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Аналіз ст. 387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі N 910/13536/19 зазначено, що для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи вимоги про витребування з чужого незаконного володіння майна позивач вказував на порушення його права власності, незаконність вибуття з власності.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі N 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Відповідно до статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. що має лише родові ознаки, є замінною.

Тобто індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: а) єдині у своєму роді; б) відрізняються від інших кількома ознаками; в) вирізнені із загальної маси речей цього роду. Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.

Частиною 2 статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами частини 3 статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду.

Тобто позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном та підтвердити своє право власності на спірне майно.

За змістом статті 387 ЦК та частини 3 ст. 12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

Крім того, при розгляді віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Разом з тим, досліджені судом докази надані Відповідачем 4 Схонхеймом ОСОБА_10 , підтверджують законність набуття право власності останнім зблокованих житлових будинків, розташовані за адресами: АДРЕСА_6 ., а Позивач не довів належними доказами незаконного вибуття зі своєї власності житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 а також земельної ділянки під ним.

Позивачем у позові не зазначено, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , була добровільно відчужена за договором дарування від 25 серпня 2009 року (кадастровий номер: :01:013:0040), на момент укладення якого на ділянці не було жодних будівель.

На підставі наданих доказів, пояснень сторін, суд приходить до висновку, що позивач не довів наявного у нього права власності на спірний об`єкт, не довів по суті свого порушеного права, а тому відсутні підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договорів купівлі-продажу, скасування реєстраційних дій.

У зв`язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідачів: Державний реєстратор Гореницької сільської ради Бучанського району, Київської області, ОСОБА_7 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Герасименко Наталія Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності відмовити у повному обсязі.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 04.11.2024 року.

Суддя А.В. Янченко