Провадження № 2/357/4129/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання Каплічної Ж.А., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В :

19.07.2024 представник позивача, адвокат Вдовика Олена Миколаївна, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», що зареєстрований судом 22.07.2024, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01.09.2022 державним нотаріусом Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О., зареєстрованого у реєстрі за № 1-727. Під час оформлення своїх спадкових прав на даний житловий будинок, після смерті матері ОСОБА_2 , у Третій Білоцерківській державній нотаріальній конторі йому стало відомо про наявність заборони відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявна заборона (архівний запис) відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , заборону відчуження було накладено на підставі повідомлення Банку, Київоблбудбанку б/н від 20.04.1965 та зареєстровано реєстратором: Сквирської районної державної нотаріальної контори 25.06.2004 року за № 41888. При цьому, власником нерухомого майна за даними Інформації з Єдиного реєстру заборон значиться ОСОБА_3 . Однак, ОСОБА_3 не є і ніколи не була власником вказаного будинку. Вона була донькою власниці житлового будинку ОСОБА_4 , яка володіла житловим будинком на підставі свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, від 11.06.1975. В подальшому, ОСОБА_4 уклала 04 серпня 1992року договір дарування, за яким подарувала цілий будинок матері позивача - ОСОБА_2 . Договір дарування був посвідчений секретарем виконкому Узинської міської Ради народних депутатів, р.№ 392 та проведена державна реєстрація МБТІ. Враховуючи ситуацію, що склалася, позивач звернувся до Сквирської державної нотаріальної контори та отримав відповідь №309/01-6 від 27.04.2023 про те, що справи Сквирської районної державної нотаріальної контори по 1999рік включно передані в Державний нотаріальний архів Київської області. Заборона є архівним записом, яка була зареєстрована в Старому реєстрі і перенесена автоматично 2004року до Нового реєстру. Представник позивача звернулась до Державного нотаріального архіву Київської області з проханням надати всю наявну інформацію та документи, заяви щодо підстав накладення заборони та Київський обласний державний нотаріальний архів надав відповідь № 01-17-1581 від 07.10.2023, якою відмовив у наданні відповіді спираючись на нотаріальну таємницю. Потім, представник позивача звернулась до Національного банку України за отриманням інформації, чи зареєстровано на даний час Київоблбудбанк або хто є його правонаступником та 05.05.2023Національний банк України надав відповідь №20-0006/31461, відповідно до якої станом на 05.05.2023 у Державному реєстрі банків відсутні відомості про реєстрацію, ліквідацію та правонаступника Київоблбудбанку. Враховуючи вищезазначене банк повідомив, що у нього немає можливості надати запитувані документи стосовно обтяжень нерухомого майна (житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 ) через відсутність їх на архівному зберіганні у Національному банку України. Згідно отриманої інформації до цього часу є чинною заборона відчуження нерухомого майна, накладена за повідомленням Київоблбудбанку за б/н від 20.04.1965 на житловий будинок АДРЕСА_1 . Даним арештом порушується право власності позивача на житловий будинок, оскільки він не має можливості через існуюче обтяження реалізувати своє право на відчуження даного майна. ОСОБА_3 ніколи не являлася власником даного житлового будинку та які існували підстави для накладення заборони відчуження нерухомого майна за повідомленням Київоблбудбанку у 1965 року на даний житловий будинок, як на її власність, позивачу невідомі. На даний час «Київоблбудбанк» є недіючою юридичною організацією, яким накладено заборону відчуження нерухомого майна на підставі повідомлення б/н від 20.04.1965 та у якої відсутній правонаступник даного банку, тому відповідачем у даному позові є Національний банк України. Тому, просила у судовому порядку зняти заборону та припинити обтяження: тип обтяження: заборона (архівний запис), реєстраційний номер: 41888, який зареєстровано 25.06.2004 Сквирською районною державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення б/н від 20.04.1965 Банк, Київоблбудбанк на об`єкт обтяження будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 .

25.07.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12.09.2024 09:30.

07.08.2024 представник відповідача, за довіреністю у справі ОСОБА_5 , подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР від 07.04.1959 «Про реорганізацію системи банків довгострокових вкладень» та Постанови Ради Міністрів СРСР від 07.04.1959 № 369 «Питання, пов`язані з реорганізацією системи банків довгострокових вкладень» функції Сільгоспбанку та комунальних банків СРСР покладено на ІНФОРМАЦІЯ_1 .Відповідно до постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 17.07.1987 №821 «Про вдосконалення системи банків в країні і посилення їх впливу на підвищення ефективності економіки» реорганізовано діючі та утворено нові спеціалізовані банки, які створили систему банків у такому складі: Державний банк СРСР (Держбанк СРСР), Банк зовнішньоекономічної діяльності СРСР (Зовнішекономбанк СРСР), Промисловобудівельний банк СРСР (Промбудбанк СРСР), Агропромисловий банк СРСР (Агропромбанк СРСР), Банк Житлово-комунального господарства і соціального розвитку СРСР (Житлосоцбанк СРСР), Банк трудових заощаджень і кредитування населення СРСР(Ощадний банк СРСР). Пунктом 8 Постанови № 821 передбачено створення банками СРСР в союзних республіках відповідних республіканських банків з прямим підпорядкуванням банкам СРСР. Згідно з пунктом 2 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 20.03.1991 № 873-ХІІ Український республіканський банк державного комерційного промислово-будівельного банку «Укрпромбудбанк» з його мережею, обчислювальними центрами, усіма активами, пасивами оголошений Верховною Радою України власністю України.27.09.1991 Національний банк зареєстрував статут Державного комерційного промислового-будівельного банку України (далі - Промбудбанк України), про що внесено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків за номером 1.09.04.1992 Національний банк анулював реєстрацію Промбудбанку України (протокол засідання Правління Національного банку України від 09.04.1992 № 1), про що здійснено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків.Станом на 05.12.2023 Державний реєстр банків не містить відомостей про реєстрацію Національним банком банку, який став правонаступником Будбанку СРСР (Київоблбудбанку). Документи Будбанку СРСР (Київоблбудбанку) на архівне зберігання до Національного банку не передавались. Правові основи взаємовідносин між Національним банком та банками визначені у Законах України «Про Національний банк України» та «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації, якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Ст. 6 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. Інші функції Національного банку України перелічені у статті 7 Закону України «Про Національний банк України», серед яких відсутні функції щодо скасування заборони відчуження нерухомого майна. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно із ч.3 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, якщо інше не передбачено законом або договором. Разом з тим, відповідач не погоджується з вимогами позивача заявлених саме до Національного банку з огляду на наступне. Позивач звертаючись з позовом до Національного банку, зазначає, що заборону відчуження було накладено на підставі повідомлення Банку, Київоблбудбанку б/н від 20.04.1965 та зареєстровано реєстратором: Сквирської районної державної нотаріальної контори 25.06.2004 року за № 41888. При цьому, власником нерухомого майна за даними Інформації з Єдиного реєстру заборон значиться ОСОБА_3 . Національний банк України не є правонаступником Будбанку СРСР (Київоблбудбанку), а тому не може бути відповідачем у цій справі. З огляду на це, варто зазначити, що позивачем не зазначено в позовній заяві в чому полягає порушення його прав на нерухоме майно саме зі сторони Національного банку. Отже, позивачем обрано неналежний спосіб захисту оспорюваного права. Національний банк є неналежним відповідачем по справі, оскільки не наділений функціями офіційного визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, відповідної позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 20.10.2021 №477/1140/19. Оскільки позивачем фактично заявлено позов до неналежного відповідача - Національного банку, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позовної заяви.

12.08.2024 судом постановлено ухвалу, якою за клопотання представника відповідача забезпечено проведення підготовчого засідання та розгляду справи по суті в режимі відеоконференції з Господарським судом м. Києва.

13.08.2024 представник позивача, адвокат Вдовика Олена Миколаївна, подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що відповідач Національний банк України у своєму відзиві висловив позицію, що НБУ є неналежним відповідачем у справі, а тому просив відмовити у позові повністю, оскільки, Національний банк не наділений функціями офіційного визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Також, відповідач посилається на постанову ВСУ у справі № 477/1140/19 від 20.10.2021. Однак, відповідно до тексту постанови стороною спору була інша банківська установа , а саме ТОВ «Український промисловий банк», а в даній справі № 357/10397/24 заборона накладена за ініціативою Київоблбудбанку. В справі, що наводить для прикладу відповідач, укладено договір іпотеки 22 серпня 2007 року, а у справі що розглядається арешт накладено на підставі повідомлення Київоблбудбанку б/н від 20.04.1965 з невідомих позивачу підстав. Тому, дана судова практика не може бути застосована в даній справі,оскільки вона не аналогічна тій, що на даний час розглядається. Також у своєму відзиві, відповідач зазначає, що НБУ не є правонаступником Будбанку СРСР (Київоблбудбанку), а тому не може бути відповідачем у справі та позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права. Однак, на заперечення відповідача, що Національний банк України є неналежним відповідачем у справі та серед його функцій відсутні функції щодо зняття заборони, то слід зауважити, що згідно позовних вимог позивачем не заявлена позовна вимога про зобов`язання саме Національного банку України зняти зазначену заборону. Підставою для зняття такої заборони є рішення суду про зняття арешту з нерухомого майна, яке в свою чергу є підставою для виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису по заборону відчуження, яке проводиться суб`єктом державної реєстрації прав. Спираючись на вищезазначене, вважає, що підстав для відмови у позові немає, позов пред`явлено до належного відповідача, а відтак має бути задоволений.

20.08.2024 представник відповідача, за довіреністю у справі ОСОБА_5 , подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що ознайомившись з твердженнями і доводами, викладеними у відповіді на відзив, Національний банк України повідомляє, що не погоджується з поясненнями, міркуваннями та аргументами наведеними позивачем у ньому. Предметом спору у справі №477/1140/19, про яку Національним банком України зазначено у відзиві на позов, зокрема було зняття обтяження з житлового будинку та земельних ділянок, яке пов`язано із наявністю іпотеки, яка виникла внаслідок забезпечення кредитного договору. Предметом спору у справі № 357/10397/24 є зняття заборони та припинення обтяження на нерухоме майно. Позовні вимоги заявлені в обох судових спорах направлені на захист права власності позивача на нерухоме майно шляхом зняття заборони (обтяження) щодо розпорядження (відчуження) ним. Отже, правові висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від №477/1140/19 від 20.10.2021 є релевантними та мають бути враховані при розгляді справи №357/10397/24.Також, звертає увагу, що відповідачем у відзиві на позовну заяву додатково наведено правові висновки Верховного Суду, які викладенні у постановах від 13.09.2023 №295/7291/20, від 04.09.2018 № 823/2042/16 та які також мають бути враховані при розгляді справи № 357/10397/24. Крім того, ще раз зазначає, що позивачем не зазначено в позовній заяві в чому полягає порушення його прав на нерухоме майно саме зі сторони Національного банку. Отже, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Тому, просив відмовити у задоволенні позову.

12.09.2024 справу знято з розгляду, у зв`язку з повітряною тривогою, та відкладено підготовче засідання на 01.10.2024 10:15.

01.10.2024 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 22.10.2024 - 11:30.

Позивач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача, адвокат Вдовика Олена Миколаївна, в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у заявах по суті спору та просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - Національного банку України, за довіреністю у справі - ОСОБА_5 , у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, оскільки НБУ є неналежним відповідачем у даній справі та просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01.09.2022 державним нотаріусом Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О., зареєстрованого у реєстрі за № 1-727, що підтверджено матеріалами справи (а.с.11, 12, 19, 20).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01.09.2022, сформованої державним нотаріусом Третьої білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О.(а.с. 13), 25.06.2004 11:53:23 за №41888, реєстратором: Сквирська районна державна нотаріальна контора, 09000, Київська область, Білоцерківський р., м. Сквира, вул. Богачевського, 34, зареєстровано обтяження на підставі повідомлення б/н від 20.04.1965 Банку, Київоблбудбанку, об`єкт обтяження будинок состав, ціле, добудоване, жиле, адреса: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 .

З відповіді Комунального підприємства Київської обласної ради Київське обласне бюро технічної інвентаризації №БЦ 4300/1 від 11.07.2024 (а.с. 14) вбачається, що на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано право власності за: ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Узинською селищною Радою 03.01.1962; ОСОБА_4 , згідно свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя, посвідченого нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 11.06.1975 за № 1-6050 на 1/2 частину будинку та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 11.06.1975 за № 1-6051; ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого секретарем виконкому Узинської міської Ради народних депутатів 04.08.1992 за № 392. Також, Київське обласне бюро технічної інвентаризації повідомило, що даних про накладення заборони на даний житловий будинок в архівній справі немає, що також підтверджується матеріалами справи (а.с. 15-18).

З матеріалів справи (а.с. 21, 22) вбачається, що позивач - ОСОБА_1 звертався до Сквирської державної нотаріальної контори і отримав відповідь №309/01-6 від 27.04.2023 про те, що справи Сквирської районної державної нотаріальної контори по 1999 рік включно передані в Державний нотаріальний архів Київської області. Заборона є архівним записом, яка була зареєстрована в Старому реєстрі і перенесена автоматично 2004 року до Нового реєстру, звертався до Державного нотаріального архіву Київської області і Київський обласний державний нотаріальний архів надав відповідь № 01-17-1581 від 07.10.2023, якою відмовив у наданні відповіді, оскільки довідки про вчинені нотаріальні дії надаються нотаріусом лише на обґрунтовану вимогу суду.

При вирішені спору суд виходить з наступного.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво21)).

Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ч. 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Також, згідно із ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження №14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (п. 37).

Також, в пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на який 25.06.2004 реєстратором: Сквирська районна державна нотаріальна контора, зареєстровано обтяження за №41888, на підставі повідомлення б/н від 20.04.1965 Банку, Київоблбудбанку, а тому має право на звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача, звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами до Національного банку, зазначає, що заборону відчуження було накладено на підставі повідомлення Банку, Київоблбудбанку б/н від 20.04.1965, який на даний час є недіючою юридичною організацією та у якої відсутній правонаступник, тому відповідачем у даному позові є саме Національний банк України.

Представник відповідача заперечуючи проти позову вказує на те, що Національний Банк України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки Національний банк України не є правонаступником Будбанку СРСР (Київоблбудбанку).

Суд, оцінюючи вказані твердження, виходить з наступного.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі ,від 11 грудня 2019 року (провадження №11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі №554/5912/19-ц (провадження №61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі №331/1383/20 (провадження №61-7109св22).

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Як зазначено вище у рішенні, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01.09.2022, 25.06.2004 реєстратором - Сквирська районна державна нотаріальна контора було зареєстровано обтяження за №41888, на підставі повідомлення б/н від 20.04.1965 Банку, Київоблбудбанку, об`єктом обтяження є будинок состав, ціле, добудоване, жиле, адреса: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_3 .

З наданої позивачем інформації вбачається, що обтяження було зареєстровано в інтересах Київоблбудбанку та боржником (власником) вказаного нерухомого майна, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , значиться ОСОБА_3 .

Таким чином, відповідачами у вказаному спорі мають бути особа, в інтересах якої накладено арешт на майно Київоблбудбанк та боржник - ОСОБА_3 .

З матеріалів справи (а.с. 23-25) вбачається, що позивач звертався до Національного банку України із заявою щодо надання інформації стосовно того, чи міститься у НБУ та Державному реєстрі банків запис щодо створення, ліквідацію та правонаступника Київоблбудбанку та Національний банк України надав відповідь №20-0006/31461, відповідно до якої повідомив, що 09.04.1992 НБУ анулював реєстрацію Промбудбанку України, про що здійснено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків та станом на 05.05.2023 у Державному реєстрі банків відсутні відомості про реєстрацію НБУ банку, який став правонаступником Промбудбанку України.

Правові основи взаємовідносин між Національним банком та банками визначені у Законі України «Про Національний банк України» та Законі України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації, якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

У частині першій, четвертій статті 4 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що Національний банк є економічно самостійним органом, який здійснює витрати за рахунок власних доходів, а у визначених цим Законом випадках - також за рахунок коштів Державного бюджету України та Національний банк не відповідає за зобов`язаннями фінансових установ, а фінансові установи не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Ст. 6 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. Інші функції Національного банку України перелічені у статті 7 Закону України «Про Національний банк України».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності.. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Національний банк не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, позивач належних, достатніх та допустимих доказів того, що Національний банк України є правонаступником Київоблбудбанку, а саме особи, в інтересах якої було зареєстровано обтяження, до суду не надав.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦПК України).

Разом з тим, позивач та його представник не завили клопотання щодо заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача, згідно ст. 51 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, у постанові від 16.06.2021 у справі № 752/3612/19, у постанові від 22.03.2023 у справі № 674/983/17).

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки вимоги заявлені до неналежного відповідача.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391ЦК України, ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 82, 141, 223, 258-259,263-265, 274-279, 353-354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Національного банку України (, місцезнаходження: вулиця Інститутська, будинок 9, місто Київ, 01601), про звільнення майна з-під арешту, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01.11.2024.

Суддя: О. В. Бондаренко