Єдиний унікальний номер судової справи: 479/592/24
Номер провадження 22-ц/812/1257/24 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання ОСОБА_1 ,

за участю: адвоката Стріченка Д.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Стріченком Дмитром Анатолійовичем

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2024 року, ухваленого під головуванням судді - Репушевської О.В., в приміщенні того ж суду по справі за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Заяву обґрунтовано тим, що рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2016 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано.

Водночас ОСОБА_2 після розірвання шлюбу вчиняє по відношенню до неї психологічне насильство, що виявляється в тому що він постійно погрожує фізичним насильством та ображає, а також вчиняє відносно неї домашнє насильство психологічного характеру в присутності неповнолітнього сина, що призводить до страху за свою безпеку та безпеку дитини.

З метою припинення домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 відносно неї, вона змушена була звертатися до відділення поліції, де за результатами розгляду її звернень Кривоозерським районним судом Миколаївської області ОСОБА_2 було неодноразово притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства психологічного характеру.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , встановити заходи тимчасового обмеження прав останнього та покласти на нього терміном на 6 місяців обов`язки: заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань до 100 метрів до зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , інших місць її частого відвідування; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань до 100 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2024 року заяву задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 та покладено на нього терміном на 6 (шість) місяців обов`язки: заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань до 100 метрів до зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , інших місць її частого відвідування; заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань до 100 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_3 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення суду мотивовано тим, що домашнє насильство з боку ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_3 носить постійний та регулярний характер. Вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи не виключаються та є реальними.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Стріченко Д.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на необґрунтованість рішення та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким скасувати обмежувальний припис, виданий на підставі рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2024 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що вину у вчиненні насильства психологічного характеру було встановлено виключно на підставі протоколів про адміністративні порушення, а матеріали справи не містять жодних інших належних та допустимих доказів, що могли б підтверджувати вину ОСОБА_2 . При цьому факт завданої шкоди, яка могла бути завдана не було перевірено на рахунок її фактичного завдання. Зазначає, що судом було визнано достатніми для встановлення вини ОСОБА_2 протоколи про адміністративні правопорушення, що не містять жодних додаткових доказів чи матеріалів та письмові покази зацікавлених осіб.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката Стріченка Д.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2016 року розірвано.

Від подружнього життя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4 .

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склалися сталі неприязні стосунки та систематично виникають конфліктні ситуації.

Постановами Кривоозерського районного суду Миколаївської області у справі 479/486/22 від 11 серпня 2022 року та у справі 479/840/23 від 27 липня 2023 року ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_3 (а.с.6-7).

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_3 як на підставу своїх порушених прав послалася на те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 вчиняє стосовно неї домашнє насильство психологічного характеру.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 4, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Згідно з частиною першою статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вказаних вище правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів осіб, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23), від 27 червня 2024 року у справі № 509/7151/23 (провадження № 61-4448св24).

У постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) Верховний Суд зробив висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

У постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) Верховний Суд зазначив, що «при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи».

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».

У справі, що переглядається встановлено, що між колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки та систематично виникають конфлікти. ОСОБА_3 неодноразово зверталась до органів поліції щодо стверджуваних нею фактів домашнього насильства з боку ОСОБА_2 , а постановами Кривоозерського районного суду Миколаївської області від у справі №479/486/22 від 11 серпня 2022 року та у справі №479/840/23 від 27 липня 2023 року ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частинами першою та другою статті 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_3 .

Зокрема у справі № 479/486/22 суд встановив, що ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного характеру щодо колишньої дружини ОСОБА_3 , а саме ображав її нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою.

У справі № №479/840/23 суд встановив, що ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного характеру щодо колишньої дружини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виражався на її адресу нецензурною лайкою переслідував на автомобілі, 26 червня 2023 року вчинив сварку під час якої не пропускав її до домоволодіння.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 щодо ОСОБА_3 вчинялося домашнє насильство і наявні ризики його повторення, а тому з метою захисту прав заявниці та попередження більш тяжких наслідків, суд дійшов обґрунтованих висновків про можливість застосувати до ОСОБА_2 обмежувального припису та надав оцінку пропорційності застосованих до останнього тимчасових обмежень його прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, що могли б підтверджувати вину ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки спростовані судовими рішеннями у справах про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 не надано доказів на спростування доводів заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, що є його процесуальним обов`язком.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду з ухваленням у справі нового про скасування обмежувального припису, виданого на підставі рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Стріченком Дмитром Анатолійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.