Справа №339/411/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2024 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Скригун В.В.

при секретарі Ганчар Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів, в якій просить виділити їй в натурі частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , що становить 33/100 часток житлового будинку, господарських будівель і споруд та яка складається із житлового будинку (в технічному паспорті літера А), до якого належить в підвалі комора - 11,5 м.кв., на першому поверсі: коридор 5,2 м.кв., ванна -5,5 м.кв., кухня 24 м.кв., житлова кімната -29,8 м.кв., житлова кімната - 14,8 м.кв.; на другому поверсі: житлова кімната -11,4 м.кв., загальною площею -102,2 м.кв.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до рішення Болехівського міського суду від 18 листопада 2005 року вона є власником 33/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , яку успадкувала після смерті батьків. Після успадкування домоволодіння у 2005 році, позивач використовує вказане житло за цільовим призначенням, не створюючи перешкоди іншим співвласникам майна, оскільки її частина будинку є відокремленою та має окремий вхід.

На даний час між житлом позивача та житлом, що перебуває у власності відповідачів уже нічого спільного немає, в кожного є свій вхід, а тому весь будинок на даний час є вже фактично та в дійсності повністю розділений між сторонами.

Однак, для належного використання та розпорядження успадкованою частиною домоволодіння, їй необхідно виділити в натурі частки із спільної часткової власності. Без виділення часток вона не може вільно розпоряджатися своїм майном, не має можливості провести реєстрацію права власності, оскільки державний реєстратор вимагає договір про виділ в натурі частки із спільного майна або рішення суду.

А тому, враховуючи наведене, позивач змушена звернутися до суду про виділ в натурі частки у будинку, яке є у її власності.

Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались.

Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2024 року підготовче судове засідання закрито та призначено судовий розгляд справи, витребувано докази по справі. Будь-яких інших процесуальних дій не проводилося.

Позивач ОСОБА_1 та представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити у їх відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку, про що свідчать оголошення на сайті Судової влади. Про причини неявки суд не повідомили, заперечень з приводу поданого позову не надали.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останньою не надано, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено.

У протилежному випадку відкладення розгляду справи без відповідних об`єктивних підстав та пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя, може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

З урахуванням завдань цивільного судочинства та розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідачів.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки судочинство здійснюється на засадах змагальності, неявка до суду, незалежно від причин, вказує на те, що відповідач фактично відмовився надавати докази на захист своїх прав у суді. В зв`язку із чим, суд розглядає справу за наявних у справі доказів у їх відсутності, оскільки, в справі є достатньо матеріалів та доказів для розгляду спору та постановлення рішення у відповідності до ст. 280 ЦПК України.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Оскільки відповідач не скористався процесуальними правами подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасником розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд, вивчивши та перевіривши матеріали справи приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до рішення Болехівського міського суду від 18 листопада 2005 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 серпня 2008 року є власником 33/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , яку успадкувала після смерті батьків (а.с.10; 28).

12 травня 2010 року рішенням Болехівського міського суду визнано за ОСОБА_5 право власності на 20/100 частин житлового будинку, АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 20/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та на 40/100 частин зазначеного будинковолодіння.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 33/100 частин житлового будинку з відповідною добудовою, 1/2 частину сараю (літера Б), вбиральню (літера В), шопу (літера Г), з відповідною частиною огорожі, що розташовані по АДРЕСА_1 . Криницю (цифра 1) залишено в спільному користуванні (а.с.31-33).

Згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 09 вересня 2024 року вказані 33/100 часток домоволодіння складається із: житлового будинку (в технічному паспорті зазначений літерою А) до якого належить в підвалі - комора, площею 11,5 м. кв., на першому поверсі: коридор площею 5,2 м. кв., ванна площею 5,5 м. кв., кухня, площею 24 м. кв., житлова кімната, площею 29,8 м. кв., житлова кімната, площею 14,8 м.кв., на другому поверсі: житлова кімната, площею 11,4 м. кв., загальною площею 102,2 м. кв.

- сараю (в технічному паспорті зазначений літерою Б ) площею 20,6 м. кв.;

- вбиральні (в технічному паспорті зазначений літерою В ) площею 1,3 м. кв.;

- шопи (в технічному паспорті зазначений літерою Г ) площею 6, 9 м. кв.;

- огорожі (в технічному паспорті зазначений за № 1 ) площею 12,6 м. кв.(а.с.11-14).

З висновку щодо технічної можливості поділу в натурі об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 від 16 вересня 2024 року № 03/33/24 встановлено, що поділ домоволодіння є технічно можливим, оскільки частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є ізольованими одне від одного, що дає змогу вільного доступу до них, без проведення будівельних робіт та не порушуючи несучих, огороджуючи конструкцій та мереж і за технічними показниками технічно можливий поділ в натурі даного об`єкта на окремі об`єкти нерухомого майна (а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 даного Кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст.361 ЦК України).

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.364 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна, утворюється два самостійних об`єкта майна.

Аналіз змісту статей 356, 367, 364 ЦК України свідчить, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. Так, при поділі майно, що знаходиться у спільній частковій власності, розподіляється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. Натомість при виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №336/1136/19, провадження №61-4521св21, які суд враховує на підставі частини 4 статті 263ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин.

Застосований спосіб захисту прав позивача відповідає зазначеним положенням ЦК України та є ефективним, оскільки співвласник майна, що перебуває у спільній часткові власності двох осіб, має право як на виділ своєї частки із майна, що є у спільній частковій власності (стаття 364 ЦК України), так і на її поділ (стаття 367 ЦК України). Кожен з цих способів передбачає виділення співвласнику в натурі відокремленої частини майна, яка відповідає розміру його частки у праві власності.

Правовий режим спільної власності має враховувати інтереси усіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Зазначення у судовому рішенні, яким позивачу виділено частину спірного будинку, також частини цього будинку, яка залишається (виділяється) відповідачці, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, таким, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Такий підхід відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 462/1585/16-ц, від 08 березня 2023 року у справі № 559/1923/17.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 р. №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Виходячи з вищенаведеного, оскільки 33/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_1 є ізольованими, що дає змогу вільного доступу до них, без проведення будівельних робіт та не порушуючи несучих, огороджуючих конструкцій та мереж, тому вказана частина нерухомого майна може бути виділена в натурі позивачу.

За таких обставин, суд знаходить позовні вимоги позивача законними та доведеними та вважає за можливе задовольнити їх в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 356, 358.ю 361, 364, 367 ЦК України, ст.ст. 76-80, 89, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд

УХ В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності - задовольнити.

Виділити ОСОБА_1 в натурі частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , що становить 33/100 часток житлового будинку, господарських будівель і споруд, та яка складається із:

- житлового будинку (в технічному паспорті зазначений літерою А), до якого належить в підвалі - комора, площею 11,5 м кв., на першому поверсі: коридор, площею 5,2 м.кв., ванна, площею 5,5 м.кв., кухня, площею 24 м.кв., житлова кімната, площею 29,8 м.кв., житлова кімната, площею 14,8 м.кв., на другому поверсі: житлова кімната, площею 11,4 м.кв., загальною площею 102,2 м. кв.

- сараю (в технічному паспорті зазначений літерою Б ) площею 20,6 м.кв.;

- вбиральні (в технічному паспорті зазначений літерою В) площею 1,3 м.кв.;

- шопи (в технічному паспорті зазначений літерою Г) площею 6, 9 м.кв.;

- огорожі (в технічному паспорті зазначений за №1), припинивши право спільної часткової власності на це майно.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, зазначених вище, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Долинським РВ УМВС в Івано-Франківської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані: АДРЕСА_1

Суддя Скригун В. В.