Номер провадження: 22-ц/813/3535/24
Справа № 667/8593/14
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю, Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2023 року

у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору,

встановив:

14 жовтня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк», яке змінило назву на АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним вище позовом, який згодом уточнив та остаточно просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №HEH2GA00000100 від 01 серпня 2007 року у розмірі 11783,28 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 307897,11 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №HEH2GA00000100, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 33000 доларів США на строк до 01 серпня 2017 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Банк взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченими умовами кредитного договору, однак ОСОБА_1 не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, чим порушив зобов`язання, покладені на нього відповідно до умов договору.

Посилаючись на викладене вище, банк просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредитного договору, яка станом на 05 червня 2018 року становить 11783,28 доларів США.

22 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до банку у якому просить визнати недійсним кредитний договір №HEH2GA00000100 від 01 серпня 2017 року, укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» з підстав укладення цього договору під впливом обману зі сторони банку.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час укладення споживчого кредитного договору його не було ознайомлено з усіма умовами кредитування, які пропонувалися банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України "Про захист прав споживачів", оскільки: відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість усіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору; кредитний договір не містить графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Також є несправедливою умова щодо першочерговості погашення заборгованості. Банк при укладанні договору порушив вимоги п. 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 3.1,3.2, 3.4, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. У кредитному договорі не зазначений розмір комісії Банку під час купівлі іноземної валюти для погашення заборгованості за кредитом.

З умов договору не зрозуміло - який тип процентної ставки застосовується: фіксована чи змінювана. При цьому містить різні дані щодо величини процентної ставки по кредитному договору. Таким чином, ОСОБА_1 вважає нікчемними умови кредитного договору № HEH2GA00000100: п. 3.7 (щодо сплати Банку щомісячної винагороди у розміри та у строки визначені у п. 7.1); п. 6.2 (щодо сплати Банку винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту); розділ 7 «Особливі умови» в частині сплати Банку щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, в частині включення в щомісячний обов`язковий платіж по договору, який дорівнює 483,69 дол. США.

При укладенні договору Банк скористався, тим що позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильної оцінки кредитного договору. Фактично Банк ввів позичальника в оману щодо істотних умов договору: реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит, на умовах, визначених кредитним договором.

Включення до кредитного договору умов, які є несправедливими, вводять споживача в оману та штучно створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2023 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № HEH2GA00000100 від 01 серпня 2007 року станом на 05 червня 2018 р. в розмірі 11 783 дол. США 28 центів. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 4618,46 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», поданий ним зустрічний позов задовольнити, визнати недійсним кредитний договір № HEH2GA00000100 від 01 серпня 2007 року; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти у розмірі 11076,56 доларів США в порядку застосування наслідків недійсності кредитного договору, а також судові витрати у розмірі 15866,80 грн, понесені у зв`язку з проведенням експертизи у справі.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про доведеність позивачем підстав його позову, зокрема про наявність та розмір кредитної заборгованості, оскільки згідно підтверджених висновком експерта розрахунків, ОСОБА_1 на користь банку у якості погашення кредитної заборгованості було сплачено 41076,56 доларів США, тоді як сума кредиту, документально підтверджена складала 30000 доларів США, що на 11076,56 доларів США перевищує суму виданого кредиту.

Оскільки банк самостійно здійснював розподіл фіксованого платежу в рахунок погашення, як основного зобов`язання, так і зі сплати процентів, тому банк був зобов`язаний довести належним чином правильність та законність здійснюваних ним операцій з грошовими коштами скаржника, чого зроблено не було.

Банк самостійно та без погодження із споживачем визначав суму коштів, на яку щомісячно зменшував тіло кредиту, на яке у подальшому нараховувалися відсотки за поточною ставкою.

Крім того, банком безпідставно завищено зобов`язання позичальника з оплати відсотків за користування кредитом, та не враховано сплачені споживачем кошти в рахунок погашення основної заборгованості, що призвело до помилкового нарахування заборгованості у більшому розмірі, проте ці обставини судом першої інстанції не досліджувалися.

Не надано належної правової оцінки судом і тому, що банк протиправно не врахував здійсненні позичальником платежі в рахунок зменшення заборгованості за тілом кредиту, а саме на суми: 4740 доларів США сплаченої комісії щомісячно, 450 доларів одноразової комісії «за видачу кредиту» - всього 5190 доларів США, а також платежі, пов`язані зі зменшенням розміру щомісячного платежу за кредитом у зв`язку із більш швидким погашенням тіла кредиту на вказані суми (розмір яких не може бути достовірно розрахований без спеціальних знань та програмного забезпечення, однак орієнтовно становить 2072,21 доларів США); 4305 доларів США - платіж від 24 січня 2017 року; та 3461,76 доларів США - коригування заборгованості за кредитним договором згідно протоколу 6517302 від 24 січня 2017 року.

Отже за вирахуванням суми заборгованості, пред`явленої банком до стягнення, сума переплати становить 1174,05 доларів США.

Суд першої інстанції, не врахував та не надав правову оцінку тому, що скаржником було сплачено на користь банку грошові кошти у розмірі 5190 доларів США на підставі положень кредитного договору, які в силу вимог закону є нікчемними, та ці кошти не були враховані банком в рахунок погашення основної заборгованості, що призвело до надмірного нарахування банком процентів на тіло кредиту.

На думку скаржника, суд не надав належної правової оцінки висновку судово-економічної експертизи, натомість лише послався на його заключну частину.

Посилаючись на підстави, якими обґрунтована зустрічна позовна заява, скаржник зазначає, що оскільки з урахуванням змісту кредитного договору, не можливо змінити недійсні положення кредитного договору, які впливають на загальну ціну договору та встановити дійсний стан рахунків між сторонами на дату судового розгляду, який би підтверджувався належними та допустимими доказами, як то документи первинного бухгалтерського обліку видані у відповідності до умов договору, первісний позов банку не підлягає задоволенню, тоді як кредитний договір потрібно визнати недійсним з підстав, передбачених п.2 ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень ЦК України.

Також скаржник звертає увагу, що рішення суду в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат не відповідає вимогам закону, оскільки суд помилково стягнув з нього на користь банку судовий збір за подання позову, при цьому він є особою з інвалідністю 2 групи та відповідно має пільгу зі сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 , адвокат Клочко В.В. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

У судове засідання представник АТ КБ «Приватбанк»не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника, адвоката Клочко В.В., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджується матеріалами справи такі обставини у справі.

01 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №HEH2GA00000100 на таких умовах (т.1 а.с. 9-12).

Банк зобов`язується надати "Позичальникові" кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1 цього Договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим Договором, зазначені у розділі 7 Договору (пункт 1.1.).

Позичальник доручає Банку провадити погашення заборгованості по даному Кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку Позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої ПриватБанком. Номер рахунку зазначений у п.7.2 Договору. Зазначене доручення Позичальника не підлягає виконанню Банком у випадку пред`явлення Позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом. Кредит надається в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню Кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним Договором строки (пункт 1.2).

Забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором зазначено в п.7.3 змінної частини Договору, а також всі інші види , іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором (пункт 1.3).

Банк зобов`язується надати Кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п. 7.1 даного Договору, а також, за умови виконання Позичальником умов, передбачених п. 2.2.7. даного Договору (п.2.1.1).

Позичальник зобов`язується використати Кредит на цілі, зазначені в п. 7.1 даного Договору. Сплатити відсотки за користування Кредитом відповідно до п. 7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору. Повну сплату відсотків за користування Кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення Кредиту. Сплатити Банку винагороду згідно п.п. 7.1 та 6.2 даного Договору. Погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п. 7.1 та п. 2.3.3 цього договору (п.п. 2.1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4).

Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США (п.2.3.1).

За користування Кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення Кредиту Позичальник щомісяця в Період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 7.1 змінної частини даного Договору (п.3.1).

Згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4,2.3.3 цього Договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі, зазначеному у п.7.4 змінної частини цього Договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за Кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються Позичальником щомісяця в Період сплати понад зазначену в п. 1.1. суми щомісячного платежу за Кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення його суми в п. 1.1). При встановленні Банком у порядку, передбаченому п. 2.3.2 зменшеної процентної ставки, умови даного пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки (п.3.2).

Кошти, отримані від Позичальника для погашення заборгованості по Кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків Банку згідно п.п. 2.2.9, 2.3.8. цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по Кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за Кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана Позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за Кредитом (якщо інше не передбачено п.6.8), далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі-кредиту. Остаточне погашення заборгованості за Кредитом виконується не пізніше дати, зазначеного в п. 7.1 Договору. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті винагороди, комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно п. 7.1. даного договору або згідно п. 3.11 даного договору), відсотків, і/або частини Кредиту до останнього дня Періоду сплати, вони вважаються простроченими (п.3.3).

Нарахування відсотків здійснюється в останню дату оплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування Кредитом -360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного Періоду сплати включно. Дата погашення Кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми Кредиту (п.3.4).

Для погашення заборгованості за даним Договором, у тому числі винагороди й відсотків за користування Кредитом, Позичальник надає Банку кошти на Рахунки передбачені п.1.2. даного Договору для зарахування коштів. Банк здійснює погашення заборгованості за Кредитом у порядку, зазначеному в п. 4.3 даного Договору (п.3.5).

Позичальник сплачує Банку винагороду, з розмірі й у строки, зазначені в п. 7.1 даного Договору. Якщо згідно п. 7.1 даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п. 7.1 ) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення Кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього Періоду сплати до дня остаточного погашення Кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по Кредитному договору не проводиться (п.3.7).

При непогашенні Кредиту в строки, зазначені п. п. 7.1 і п. 2.3.3 цього Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми Кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі Кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.3.2 даного Договору з дати виникнення простроченої заборгованості (п.3.8).

При порушенні Позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору, Банк «а право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п.4.1).

У випадку невиконання Банком зобов`язань по видачі Кредиту згідно п.2.1.1 даного Договору за умови виконання: Позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.7. даного Договору, Банк сплачує Позичальникові пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми Кредиту за кожний день прострочення виконання даного зобов`язання (за винятком випадків, передбачених п.2.3.6. даного Договору). Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п.4.2).

Усі суперечки й розбіжності, які випливають із даного Договору або виникли у зв`язку з ним, підлягають розгляду у встановленому законом порядку (п.4.3).

При невиконанні Позичальником умов, передбачених п.2.2.11 Договору, Банк зобов`язаний здійснити моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює залишку коштів між сплаченими Позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п.6.2).

Розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам (п.6.4).

Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2., 7.1 цього Договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки (п.6.5).

Також кредитним договором передбачені особливі умови, викладені у розділі 7.

Банк зобов`язується надати "Позичальникові" кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 01 серпня 2007 року по 01 серпня 2017 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 33000,00 доларів США (далі - «Кредит») на наступні цілі: ремонт житла, 30000,00 доларів США ,а також у розмірі 3000.00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3.,2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1.5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту .відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з "01" по "07" число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку:

Щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 483,69 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - Позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, гієні в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (п. 7.1).

Для виконання даного договору Банк відкриває Позичальникові: рахунок 2909 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін.платежам. Кредит надається в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню Кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним Договором строки (п.7.2).

Забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека квартир, місцезнаходження: двокімнатна квартира:

АДРЕСА_1 а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором (п.7.3).

Згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1.,2.3.3 цього Договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у подвійному розмірі, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (п.7.4).

Як убачається з матеріалів справи 03 жовтня 2008 року за вих. № 20.1.3.2/6-22855/9191 засобами поштового зв`язку банк надіслав на адресу позичальника лист у якому зазначив, що у зв`язку із значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки НБУ з 8,5 до 12 відсотків, з метою виконання зобов`язання перед своїми вкладниками, банк змушений змінити умови кредитного договору. Починаючи з 07 листопада 2008 року відсоткова ставка за кредитним договором № HEH2GA00000100 від 01 серпня 2007 року складатиме 13,08 % на рік. Розмір нового щомісячного платежу позичальник зможе дізнатися звернувшись у відділення банку після 07 листопада 2008 року. Також позичальнику запропоновано змінити валюту кредитування з доларів США на Євро, при цьому відсоткова ставка буде менше на 0,1% і складатиме 10,94% на рік, а бо з доларів США на гривню, при цьому відсоткова ставка буде складати 26,64% на рік. Також зазначено, що відсоткова ставка/пеня у разі невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором змінюється відповідно до зміни відсоткової ставки по кредиту. У випадку не згоди із вказаними змінами кредитного договору, запропоновано в строк не пізніше 31 жовтня 2008 року звернутися до відділення банку, що обслуговує кредит, надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованості за кредитним договором у повному обсязі. Зазначено, що у разі згоди щодо змін умов кредитування за вказаним кредитним договором, встановлення цих змін буде здійснено автоматично 07 листопада 2008 року без будь-яких додаткових дій зі сторони позичальника (т.1 а.с. 14).

Відповідно до останнього розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 05 червня 2018 року ОСОБА_1 має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11783,28 доларів США. Також з цього розрахунку заборгованості убачається, що на заборгованість за кредитним договором протягом усього часу нараховувалися проценти у розмірі 11,04% річних, пеня - 0,15%, комісія - 0,20%. Убачається також і те, що упродовж проміжку часу 03 вересня 2007 року по 07 березня 2014 ОСОБА_1 сплачено на користь банку комісію у розмірі 4740 доларів США. Станом на 31 липня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту складала -11783,28 доларів США, за процентами - 544,12 доларів США, пенею - 68,99 доларів США (т.1 а.с. 182-184).

З наданої банком виписки по рахунку № НОМЕР_1 за період з 01 серпня 2007 року по 15 травня 2019 року убачається, що на виконання умов кредитного договору, ОСОБА_1 сплачував заборгованість за кредитним договором, зокрема останній регулярний платіж здійснив 07 березня 2014 року на суму 530 доларів США. 24 січня 2017 року банк здійснив коригування заборгованості, зменшивши її на суму 4305,57 доларів США (т.2 а.с.24-42).

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) за результатами проведення судової економічної експертизи у цивільній справі № 667/8593/14-ц від 19.08.2022р. № 16791/21-71/21661/21662/22-71 (том 2 а.с. 179-200), експерт зазначив, що:

1. Кредитний договір містить інформацію щодо періоду кредитування (з 01.08.2007р. по 01.08.2017р.), суми кредиту (33 000 доларів США), виду кредиту (непоновлювана кредитна лінія), методу нарахування процентних доходів (факт/360), розміру щомісячного платежу (483,69 доларів США, який складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії) відсоткової ставки (0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом), розміру одноразової винагороди за надання фінансового інструменту (1,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту) та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту (0,20% від суми виданого кредиту), періоду сплати (з «01» по «07» число кожного місяця). У Кредитному договорі відсутній графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо) за кожним платіжним періодом та відсутній розрахунок сукупної вартості кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки (у відсотках) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому значенні), що передбачено статтею 11 Закону №1023-ХІІ та пунктами 3.1-3.8 Правил №168.

2. Визначити, чи відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості по сплаті тіла кредиту, відсотків, пені, штрафів, наданий Банком, умовам кредитного договору № HEH2GA00000100 від 01.08.2007р., не видається за можливе з причин, наведених у дослідницькій частині.

3. Визначити, чи відповідають наявні в матеріалах справи квитанції та виписка ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по рахунку № НОМЕР_1 умовам кредитного договору № HEH2GA00000100 від 01.08.2007р., згідно наданих документів, не видається за можливе.

4. Визначити документально обґрунтований щомісячний платіж за кредитним договором № HEH2GA00000100 від 01.08.2007р. (у т.ч. заборгованість за кредитом, проценти за користування кредитом, комісії, страхових та інших платежів), виходячи з базових умов, викладених в кредитному договорі, згідно наданих на дослідження документів, не видається за можливе.

5. Визначити, за якою процентною ставкою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» була розрахована заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № HEH2GA00000100 від 01.08.2007р. та чи відповідає це умовам договору та нормам діючого законодавства, згідно наданих на дослідження документів, не видається за можливе.

6. Визначити графік платежів та сукупну вартість кредиту у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом за Кредитним договором станом на 01.08.2007р., відповідно до статті 11 Закону №1023-ХІІ та пункту З Правил №168, не видається за можливе.

7. Визначити графік платежів та сукупну вартість кредиту у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом за Кредитним договором станом на 01.08.2007р., відповідно до статті 11 Закону №1023-ХІІ та пункту З Правил №168, не видається за можливе.

8. Підтвердити документально отримання ОСОБА_2 кредиту готівкою через касу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в іноземній валюті у сумі 30 000,00 доларів США за кредитним договором № HEH2GA00000100 від 01.08.2007р. не видається за можливе, оскільки на дослідження не надано Заяву на видачу готівки №15.

Згідно виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по рахунку № НОМЕР_3 ОСОБА_1 за період з 01.08.2007р. по 02.08.2007р., сума наданого 02.08.2007р. через касу кредиту за Кредитним договором № від 01.08.2007р. складає 30 000 дол. США.

Відображення в бухгалтерському обліку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» операції з видачі готівки в іноземній валюті в сумі 30 000 дол. США з каси банку за Кредитним договором бухгалтерською проводкою: дебет рахунку № НОМЕР_3, кредит рахунку № НОМЕР_2 , не відповідає вимогам Інструкції № 377, Інструкції № 495 та Інструкції № 280.

9. Підтвердити документально отримання ОСОБА_1 кредиту готівкою через касу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в іноземній валюті у сумі 30 000 дол. США за кредитним договором № HEH2GA00000100 від 01.08.2007р. не видається за можливе, оскільки на дослідження не надано Заяву на видачу готівки №15.

Згідно виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по рахунку № НОМЕР_3

ОСОБА_1 за період з 01.08.2007р. по 02.08.2007р., сума наданого 02.08.2007р. через касу кредиту за Кредитним договором № HEH2GA00000100 від 01.08.2007р. складає 30 000 дол. США.

Відображення в бухгалтерському обліку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» операції з видачі готівки в іноземній валюті в сумі 30 000 дол. США з каси банку за Кредитним договором бухгалтерською проводкою: дебет рахунку № НОМЕР_3, кредит рахунку № НОМЕР_2 , не відповідає вимогам Інструкції № 377, Інструкції № 495 та Інструкції № 280.

10. Відкриття ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» рахунку № 2909 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам, передбачено пунктом 7.2 Кредитного договору. Згідно виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період з 01.08.2007р. по 15.05.2019р., документально підтверджується зарахування/сплата платежів за Кредитним договором всього в сумі 41 076,56 доларів США та перерахування платежів на рахунки обліку заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, пенею. Згідно Інструкції № 280, рахунок № 2909 «Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку» не є рахунком обліку заборгованості за кредитним договором, а призначений для обліку сум іншої кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку.

11. Підтвердити документально отримання ОСОБА_1 кредиту готівкою через касу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в іноземній валюті у сумі 30 000 дол. США за кредитним договором № HEH2GA00000100 від 01.08.2007р. не видається за можливе, оскільки на дослідження не надано Заяву на видачу готівки №15.

Згідно виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по рахунку № НОМЕР_3 ОСОБА_1 за період з 01.08.2007р. по 02.08.2007р., сума наданого 02.08.2007р. через касу кредиту за Кредитним договором № HEH2GA00000100 від 01.08.2007р. складає 30 000 дол. США.

Відображення в бухгалтерському обліку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» операції з видачі готівки в іноземній валюті в сумі 30 000 дол. США з каси банку за Кредитним договором бухгалтерською проводкою: дебет рахунку № НОМЕР_3, кредит рахунку № НОМЕР_2, не відповідає вимогам Інструкції № 377, Інструкції № 495 та Інструкції № 280 (т.2 а.с.179-197).

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено підстави його позову, належиними та допустимими доказами. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд виходив з того, що кредитний договір укладений між сторонами відповідає нормам чинного законодавства і є чинним, а обставини на які посилається відповідач обгрунтовуючи свої зустрічні вимоги є необгрунтованими, оскільки суду не надано доказів, на підтвердження факту умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою обману позичальника, тиску та шантажу з боку банку з метою укладення спірних угод та відсутність вільного волевиявлення у ОСОБА_1 на їх укладення, а також доказів, що доводили б заперечування або замовчування банком наявності обставин, які мали істотне значення при укладанні договорів, а також, у зв`язку з чим правовідношення між сторонами підлягають визнанню незаконними. Крім того, ОСОБА_1 не додано до позову жодного доказу, що під час укладання кредитного договору він не мав можливості прочитати цей договір та детально ознайомитися зі всіма умовами. Навпаки, позичальник протягом тривалого періоду часу належним чином виконував зобов`язання, що свідчить про згоду зі всіма умовами цього договору.

Колегія суддів щодо наведених вище висновків суду першої інстанції зауважує про таке.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У частинах першій, третій статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 550, частин першої, другої статті 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (провадження N 14-10цс18), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, та від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц (провадження N 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі N 138/240/16-ц (провадження N 61-14987сво19) вказано, що уразі, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

З матеріалів справи убачається, що позичальник ОСОБА_1 перестав належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання у березні 2014 року, тому строк повернення всієї суми кредиту, з урахуванням визначеного пунктом 7.1 Кредитного договору спливу 120 календарних днів, настав у липні 2014 року.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Після зміни строку виконання зобов`язання (31 липня 2014 року) всі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки згідно з пунктом 7.1 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаного часу.

Однак, безпідставно не врахувавши наведених вище обставин, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що згідно з пунктом 7.1 Кредитного договору безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, тому після настання зазначеного моменту, банк був позбавлений можливості нараховувати позичальнику відсотки за користування кредитом та пеню.

Тому, коригування розміру заборгованості, проведеної банком 24 січня 2017 року, мало здійснюватися, виходячи з розміру заборгованості, яка виникла станом на 31 липня 2014 року.

Як убачається з розрахунку заборгованості від 05 червня 2018 року, заборгованість ОСОБА_1 перед банком станом на 31 липня 2014 року становила 12396,39 доларів США, з яких заборгованість за тілом кредиту - 11783,28 доларів США, заборгованість за процентами - 544,12 доларів США, заборгованість за пенею - 68,99 доларів США.

З виписки наданої банком по рахунку № НОМЕР_1 за період з 01 серпня 2007 року по 15 травня 2019 року убачається, що 24 січня 2017 року, тобто після зміни строку виконання зобов`язання, банк здійснив коригування заборгованості, зменшивши її на суму 4305,57 доларів США (т.2 а.с. 42), яку б банк мав врахувати у якості зменшення розміру заборгованості, станом на 31 липня 2014 року.

Однак, як убачається з матеріалів справи, зазначена вище сума у розмірі 4305,57 доларів США, була врахована банком не у якості зменшення заборгованості у сумі 12396,39 доларів США, а на зменшення заборгованості, що визначена банком у розмірі 15215,04 доларів США, що свідчить про нарахування банком процентів та пені за кредитним договором після зміни строку виконання зобов`язання, що в свою чергу суперечить наведеним вище умовам кредитного договору, вимогам закону та усталеній судовій практиці.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі N 910/12876/19).

Частиною третьою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У Рішенні від 01 листопада 2023 року N 9-р (II)/2023 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дієвий та ефективний захист прав споживачів є одним зі способів виконання державою її головного конституційного обов`язку - утверджувати й забезпечувати права і свободи людини (абзац перший підпункту 3.8 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Частиною третьою статті 55 України "Про банки і банківську діяльність" (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Виходячи з вказаних вище норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі N 524/5152/15.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Оскільки положення оспорюваного споживчого кредитного договору від 01 серпня 2007 року (пункт 7.1) передбачають сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, що було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", які були чинними на момент укладення оспорюваного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, то такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними.

Практика правозастосування положень статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а також положень статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у редакціях, які набрали чинності з 13 січня 2006 року, зокрема в частині визнання нікчемними положень кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є усталеною (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі N 524/5152/15-ц; постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі N 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року у справі N 209/789/15, від 12 квітня 2022 року у справі N 640/14229/15, від 20 липня 2022 року у справі N 343/557/15-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі, від 19 квітня 2023 року у справі N 335/4991/16-ц, від 07 червня 2023 року у справі N 234/3840/15-ц, від 06 грудня 2023 року у справі N 755/15848/20, від 24 квітня 2024 року у справі N 161/5741/21).

Як убачається з матеріалів справи, а саме виписки по рахунку та розрахунку заборгованості з вересня 2007 року по березень 2014 року ОСОБА_1 сплатив на користь банку комісію у сумі 4740 доларів США, умова нарахування якої є нікчемною з моменту укладення кредитного договору, з підстав викладених вище.

Отже, з урахуванням сплачених позичальником та неправомірно зарахованих банком грошових коштів на погашення комісії, загальний розмір яких, згідно виписки по рахунку та розрахунку заборгованості з вересня 2007 року по березень 2014 року включно становить 4740 доларів США, а також коштів, зарахованих у якості коригування заборгованості (після 31 липня 2014 року), загальний розмір кредитної заборгованості підлягає зменшенню на суму цих коштів.

Таким чином, у цій справі, існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 3350,82 доларів США, виходячи з розрахунку: 12396,39 доларів США - (4305,57 доларів США + 4740 доларів США)=3350,82 доларів США.

Отже судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин наведені вище норми, що призвело до неправильного вирішення справи стосовно визначення загальної суми заборгованості за кредитним договором, тому колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення, шляхом зменшення суми заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Колегія суддів не приймає до уваги, висновок експерта №16791/21-71/21661/21662/22-71 від 19 серпня 2022 року, з огляду на таке.

Як убачається з висновку експерта, дійшовши переконання про неможливість документального підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, експерт посилався серед іншого на те, що в матеріалах справи відсутня заява на видачу готівки.

Так Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі N 539/1582/16-ц (провадження N 61-33362св18) зазначив, що пунктом 3 розділу І Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року N 337, яка була чинною на час укладення кредитного договору, передбачено, що до касових операцій, які регламентуються цією Інструкцією, належать, зокрема, видача готівки клієнтам з їх рахунків чи рахунку банку через його касу.

До касових документів, які оформлюються згідно із цією Інструкцією, належить заява на видачу готівки (пункт 1 глави 1 розділу III Інструкції) та визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються прийняття і видача готівки (пункт 2 глави 1 розділу III Інструкції). Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи - отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

Отже, єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки.

Оцінюючи застосування цього правового висновку до спірних правовідносин у справі, яка переглядається, Верховний Суд враховує, що за умовами пункту 1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахувати на рахунок, зазначений у пункті 7.1 цього договору.

Тож у разі, якщо умовами кредитного договору передбачено, що видача кредиту позичальнику здійснюється як у готівковий, так і безготівковий спосіб, тоді заява про видачу готівки є допустимим доказом у разі, якщо такий кредит видано готівкою. Натомість у разі, якщо позичальник обрав варіант отримання готівки у безготівковий спосіб, тоді видачу кредиту не може бути підтверджено заявою про видачу готівки.

При цьому обставини відсутності у матеріалах справи заяви про видачу готівки не свідчать, що такий кредит не було видано позичальнику, адже умови кредитного договору передбачають і безготівковий спосіб видачі кредиту (постанова Верховного Суду від 30 червня 2023 року у справі N 274/7221/19, провадження N 61-1513св23).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі N 274/7221/19 (провадження N 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року N 75 (яке є чинним на час вирішення справи судами апеляційної та касаційної інстанцій).

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі N 456/3643/17 (провадження N 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі N 760/7792/14-ц (провадження N 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі N 278/2177/15-ц (провадження N 61-22158св19), які ухвалені пізніше, ніж постанови, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

З цих підстав колегія суддів не погоджується з твердженням експерта про те, що єдиним допустимим доказом видачі кредиту у спірних правовідносинах є заява про видачу готівки, яка відсутня у матеріалах справи, що переглядається.

При цьому з матеріалів справи убачається та не заперечується ОСОБА_1 , що він виконував умови кредитного договору, здійснюючи погашення кредитної заборгованості.

Щодо посилання експерта на відсутність у матеріалах справи інформації про новий розмір щомісячного платежу з 07 листопада 2008 року та зміненого графіку платежів, колегія суддів звертає увагу, що згідно розрахунку заборгованості, наданого банком, не дивлячись на повідомлення банку про зміну розміру процентної ставки (лист від 03 жовтня 2008 року №20.1.3.2/6-22855/9191), нарахування процентів здійснювалося банком у відповідності до попередніх умов, погоджених сторонами під час підписання кредитного договору у розмірі 11,04% річних (пункт 6.4. кредитного договору). Як убачається з матеріалів справи, 24 січня 2017 року банком було здійснено коригування (зменшення) розміру заборгованості на суму 4305,57 доларів США, за рахунок перерахування річної процентної ставки з 13,08% до 11,04%.

Також колегія суддів зауважує, що окрім розміру річної процентної ставки, кредитний договір також містить й інші істостні умови (розмір та період сплати щомісячних платежів зі сплати заборгованості по кредиту, відсоткам, пені, строк надання кредиту, підстави та порядок зміни строку виконання основного зобов`язання, загальну вартість кредиту (пункт 6.2, 7.1 кредитного договору) та інші), погоджені сторонами.

Вказане залишилось поза увагою експерта, що виключає підстави для врахування зазначеного висновку під час вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що скражником було сплачено на користь банку одноразову комісію у розмірі 450 доларів США, колегія суддів відхиляє, оскільки ця обставина не підтверджується матеріалами справи (випискою по рахунку), та ОСОБА_1 усупереч ст. 12,81 ЦПК України за допомогою належних та допустимих доказів не доведена, що є його процесуальним обов`язком.

Твердження скаржника про те, що банком в рахунок зменшення заборгованості не було враховано сплачені ним грошові кошти у якості комісії, що могло вплинути на погашення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2072,21 доларів США, колегія суддів вважає безпідставними, які побудовані на припущеннях, оскільки як зазначає скаржник в апеляційній скарзі, цей розмір грошових коштів не може бути достовірно розрахований без спеціальних знань та програмного забезпечення, при цьому, питання про призначення експертизи на стадії апеляційногого перегляду справи, скаржник не порушує.

Аргументи щодо відсутності заборгованості та переплати за кредитом на суму щонайменше 1174,05 доларів США, як про те зазначає скаржник, колегія суддів відхлиляє, як такі, що не знайшли свого підтвердження за результатами апеляційного перегляду та спростовуються первинними бухгалтерськими документами, наданими банком.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_1 також посилався і на те, що при укладенні кредитного договору було порушено вимоги статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (чинної на час укладення кредитного договору), оскільки він не був ознайомлений належним чином з усіма умовами кредитування, а відтак був банком введений в оману.

Згідно статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про товари (роботи, послуги) повинна містити: назву товару; зазначення нормативних документів, вимогам яких повинні відповідати вітчизняні товари (роботи, послуги); дані про основні властивості товарів (робіт, послуг), а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об`єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; відомості про вміст шкідливих для здоров`я речовин порівняно з вимогами нормативно-правових актів та нормативних документів і протипоказання щодо застосування; позначку про застосування генної інженерії під час виготовлення товарів; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товарів (виконання робіт, надання послуг); дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов`язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання товарів (робіт, послуг); термін придатності (служби) товарів (робіт, послуг), відомості про необхідні дії споживача після його закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та адресу виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Інформація, передбачена пунктом 1 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до товарів (наслідків робіт, послуг), на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів (робіт, послуг) або в окремих сферах обслуговування.

Якщо надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про товар (роботу, послугу) та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: придбання товару (роботи, послуги), який не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; неможливість використання придбаного товару (роботи, послуги) за призначенням - споживач має право вимагати надання у розумно короткий, але не більше місяця, термін належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений термін не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - він має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 17 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Правові наслідки вчинення правочину внаслідок обману, передбачені статтею 230 ЦК України.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі N 3-11гс14 міститься висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обравши способом захисту своїх прав визнання недійсним кредитного договору з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач у силу положення частини третьої статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, характер спірних правовідносин, правильно застосувавши норми матеріального права, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору від 01 серпня 2007 року недійсним, з підстав, передбачених статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів", статті 230 ЦК України, оскільки вказаний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконував його умови. Протягом дії кредитного договору позичальник не звертався до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Інші доводи апеляційної скарги, які за своїм змістом та суттю є обгрунтуванням зустрічних вимог про те, що банк під час укладання договору приховав від відповідача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку б він сплатив банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які беззаперечно підтверджували наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману.

Посилання ОСОБА_1 на те, що під час укладення кредитного договору йому не було надано усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування є безпідставними, оскільки кредитний договір укладений у письмовій формі, містить положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки та умови встановлення нового розміру процентної ставки, право дострокового повернення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитування, погодився з ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти і лише після спливу майже 11 років (22 травня 2018 року) з часу отримання кредиту (01 серпня 2007 року) пред`явив зустрічні позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано вважав, що банком надано позичальнику у письмовому вигляді всю необхідну інформацію за кредитним договором, у тому числі й інформацію, яка вимагається згідно Закону "Про захист прав споживачів".

З огляду на те, що відсутні правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з банку на користь ОСОБА_1 понесених ним судових витрат у розмірі 15 866,80 грн.

Крім того, звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_1 порушував перед судом першої інстанції вимогу лише про визнання кредитного договору недійним, при цьому вимог про стягнення з банку на його користь грошових коштів не заявляв.

Відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин, зустрічні позовні вимоги про стягнення з банку на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 11076,56 доларів США апеляційним судом не вирішуються.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду потрібно змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» з 11783,28 доларів США до 3350,82 доларів США.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Як убачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №551328, відтак він звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає помилковим є висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку судового збору, сплаченого за подання позову у розмірі 4 618,46 грн, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню. В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2023 року потрібно залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи позовні вимоги банку, заявлені ним на суму 11783,28 доларів США, задоволено на суму 3350,82 доларів США, тому судовий збір, що підлягає компенсації банку за рахунок держави становить 1311,6 грн. Водночас, з урахуванням часткового задоволення вимог апеляційної скарги, з банку на користь держави підлягає стягненню 4960,22 грн.

За таких обставин, провівши взаєморозрахунок на підставі ч.10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судового збору у розмірі 3648,59 грн.

Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2023 року змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №HEH2GA00000100 від 01 серпня 2007 року з 11 783,28 доларів США до 3350,82 доларів США.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судового збору у розмірі 4 618,46 грн рішення суду скасувати.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь держави судовий збір у розмірі 3648,59 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький