Дата документу 09.02.2024
Справа № 501/1319/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про поділ майна подружжя

учасники справи:

представник відповідача адвокат Сиротко М.В.

ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 05.04.2023 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію в розмірі вартості автомобіля марки Chevrolet Malibu 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , а саме 221014 грн. та судові витрати у справі в розмірі 2237.47 грн.

Позов обґрунтовано тим, що вона (позивачка) 23.10.2020 уклала шлюб з відповідачем. Спільне життя з відповідачем не склалось, тому 25.03.2023 шлюб між сторонами розірваною

Позивачка вказує в позові, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин у 2021 році за спільні кошти сторонами придбано автомобіль седан чорного кольору Chevrolet Malibu 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_3 . Вартість автомобіля на момент придбання складала 11800 доларів США.

Згідно інформації на сайті Міністерства фінансів України на момент подачі позову курс долара США становить 36,5686 грн. по НБУ та 37,46 за кращим банківським курсом, тому позивачка стверджує, що вартість вказаного автомобіля дорівнює 442028 грн.

На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст.57, 60, 69-71 СК України, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Відповідач відзиву на позов не надав.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність позову.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматичного розподілу від 05.04.2023 матеріали справи розподілено для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.21).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 11.04.2023 відкрито провадження у справі (а.с.26-27).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05.09.2023 повернуто заяву позивача про витребування доказів (а.с.49-50).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05.09.2023 відмовлено позивачу у залученні до справи співвідповідача (а.с.50-51).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05.09.2023 закрито підготовче провадження по даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.51-52).

Ухвалами Іллічівського міського суду Одеської області від 26.10.2023, від 12.12.2023 відмовлено представнику відповідача у проведенні відеоконференції (а.с.63, 82).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 13.12.2023 відмовлено представнику відповідача про залишення позову без розгляду (а.с.84-85).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 24.01.2024 клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференці задоволено (а.с.94-95).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2020, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.11), який розірвано 25.03.2023 (а.с.12).

Згідно інформації на сайті Міністерства фінансів України на момент подачі позову курс долара США становить 36,5686 грн. по НБУ та 37,46 за кращим банківським курсом, тому позивачка стверджує, що вартість вказаного автомобіля дорівнює 442028 грн.

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Зазначені положення закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доведення обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першоїстатті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2020, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.11), який розірвано 25.03.2023 (а.с.12).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що під час перебування у шлюбі, сторонами набуте спірне рухоме майно, а саме: автомобіль седан чорного кольору Chevrolet Malibu 2016 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_3 .

Посилання позивача на інформацію щодо спірного транспортного засобу з офіційного сервісу МВС Автономери (а.с.18-30), не може бути доказом набуття подружжям спірного автомобіля.

Крім того, у вказаній інформації вказано про реєстрацію належним користувачем 19.08.2019, тобто до укладання сторонами шлюбу, тому не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко