Номер провадження 2/754/120/24
Справа №754/210/23
РІШЕННЯ

Іменем України

19 лютого 2024 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Негірьової О.Д.

за участю представника позивача - адвоката Покатило М.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Позивачем ОСОБА_1 було подано до суду заяву, про зміну предмету позову, яка прийнята судом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28.08.1999 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Деснянського районного сулу м.Києва від 15.04.2020 шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу подружжям було набуто наступне майно: квартиру, за адресою АДРЕСА_1 ; 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029; 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030; об`єкт незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_2 ; транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_1 . Мирним шляхом вирішити питання розподілу майна сторони не мають можливим.

На підставі вищенаведеного позивач просить:

1.Визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030; об`єкт незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_2 ; транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_1 .

2.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя. визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030; 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

3.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030; 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_2 .

4.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, припинити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу «Toyota», державний номер НОМЕР_1 .

5.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_1 .

6.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу «Toyota», державний номер НОМЕР_1 .

7.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 25000,00грн та витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08.02.2023 відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

До суду від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що сторони дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачка вважає, що запропонований позивачем поділ майна є неприпустимим, оскільки при такому поділі не враховані інтереси дітей, тому необхідно відступити від засад рівності часток при поділі майна. Також у відзиві зазначає, що завершення та облаштування об`єкту незавершеного будівництва триває і по цей день. Також звертає увагу, що придбання сторонами квартири АДРЕСА_1 відбувалось завдяки молодіжному кредиту, який було отримано завдяки тому, що мати відповідачки уступила подружжю свою чергу в праві на отримання такого кредиту на пільгових умовах, а погашення такого кредиту здійснювалось не лише позивачем та і відповідачкою. На підставі наведеного просить позов задовольнити частково та визнати за ОСОБА_2 на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030; об`єкт незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_1 на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_1 .

Від позивача ОСОБА_1 до суду 08.05.2023 було подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що твердження відповідачки про відступ від засад рівності часток при поділі майна з метою урахування інтересів дітей, які залишились проживати з відповідачкою, не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Позивач зазначає, що відповідачкою не надано жодних доказів на підтвердження її самостійного фінансування об`єкту незавершеного будівництва. У відповіді на відзив позивач звертає увагу на те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю позивача та відповідача. Твердження відповідачки про те, що отримання подружжям молодіжного кредиту на придбання квартири, стало можливим лише завдяки тому, що мати відповідачки уступила подружжю свою чергу в праві на отримання такого кредиту на пільгових умовах, не підтверджується відповідними доказами. На підставі наведеного просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та його адвокат Покотило М.Б. в судове засідання, призначене на 12.02.2024 не з'явились. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують, та просять їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 12.02.2024 не з'явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, прощо свідчить отримання смс-повідомлення на особистий номер телефрну. Причини неявки не повідомлено.

Крім того, під час розгляду справи, судом було встановлено, що невідома особа, маючі при собі документи адвоката ОСОБА_7, яка представляє інтереси відповідачки ОСОБА_2 на підставі Ордеру серії АІ №1379586, не маючи на те законних повноважень, видавала себе за адвоката ОСОБА_7 При цьому мала при собі посвідчення адвоката та водійське посвідчення на ім`я адвоката ОСОБА_7, на підставі яких, відповідно до записів журналу запису громадян, який знаходиться у Судової охорони, зайшла в приміщення суду. При цьому невстановлена особа, підтвердила той факт, що вона не адвокат ОСОБА_7, а є її помічником. Вважала, що суд не помітить невідповідність її особи, наданим документам. Про даний випадок було складено Акт, за підписами секретаря судових засідань Негірьової О.Л., судді Бабко В.В., помічника судді Козловець К.П., та представника позивача - адвоката Покотило М.Б.

Також під час з`ясування зазначеної вище події, судом встановлено, що невідома особа, яка є помічником адвоката ОСОБА_7 діяла свідомо, а саме за дорученням адвоката ОСОБА_7

Таким чином свідчення свідка ОСОБА_5 , всі надані документи та докази від сторони відповідачки, які були надані адвокатом ОСОБА_7 та її помічником, суд не враховує та не приймає до уваги, оскільки подані не уповноваженою на те особою, з порушенням приписів статей 76-83 ЦПК України.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.02.1999, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.

Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2020 шлюб між сторонами було розірвано.

Будучі в шлюбі сторони придбати трикімнатну квартиру, загальною площею 90,50кв.м, за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 18.09.2008, з якого вбачається, що квартира дійсно належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Вищевказана квартира, згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, рахується за боржником ОСОБА_2 , іпотекодержателем є «Акціонерне товариство «Комерційний індустріальний Банк». На квартирі є обтяження, у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, на підставі іпотечного Договору № 37/07-347М від 23.07.2007, з подальшими змінами та доповненнями від 13.10.2008.

Згідно із Договору іпотечного кредиту № 37/07-347М від 23.07.2007, з подальшими змінами та доповненнями від 13.10.2008, укладеного між Відкритим акціонерним Товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_2 , остання отримує довготерміновий іпотечний кредит в сумі 290204,27грн для інвестування в будівництво житла з кінцевим терміном погашення 18 квітня 2034 року. Кредит надається шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів за реквізитами Договору про участь у фонді фінансування будівництва № 115/05-100/29/1-07 від 23.11.2007 (п. 1.1., 1.2 Договору іпотечного кредиту).

Відповідно до Договору поруки від №37/07-347М-02, укладеного між Відкритим акціонерним Товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_1 , останній зобов`язується перед банком нести солідарну відповідальність за виконання громадянкою України ОСОБА_2 , зобов`язання перед Банком по погашенню кредиту, одержаного відповідно до Договору іпотечного кредиту № 37/07-347М від 23.07.2007.

Як установлено судом, сторони на сьогоднішній день здійснюють погашення кредитної заборгованості за Договором іпотечного кредиту, що підтверджується квитанціями про оплату, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача.

Також під час перебування в шлюбі сторони набули дві земельні ділянки.

Земельну ділянку, кадастровий номер :01:006:0030 за адресою АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0500га, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.08.2019 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .

Згідно із відомостями про право власності / право постійного користування внесені до Поземельної книги, крім відомостей про речові права, що виникли після 1 січня 2013 року, на праві приватної власності земельна ділянка належить ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (частка у спільній власності 50), Державний акт від 04.12.2007 ЯД 943922.

Земельну ділянку, кадастровий номер :01:006:0029 за адресою АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1005га, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.08.2019 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .

Відповідно до відомостей про право власності / право постійного користування внесені до Поземельної книги, крім відомостей про речові права, що виникли після 1 січня 2013 року, на праві приватної власності земельна ділянка належить ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 (частка у спільній власності 50), Державний акт від 26.03.2009 ЯЗ 447014.

За час шлюбу, подружжям 07.02.2019, також був придбаний автомобіль «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, зареєстрований за ОСОБА_1 .

У відповідності до Висновку експерта № 049 віл 31.08.2023 за результатами проведення судової авто-товарознавчої експертизи, середня ринкова вартість транспортного засобу «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2013, об`єм двигуна 2672см.куб складає: - 601025,60грн, в цінах на 15.04.2020; - 701718,40грн, в цінах на 01.01.2023.

Зокрема судом установлено, що транспортний засіб «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 на сьогодні знаходиться у постійному користуванні відповідачкою ОСОБА_2 .

До того ж в матеріалах справи відсутні заперечення відповідачки ОСОБА_2 щодо Висновку експерта № 049 віл 31.08.2023.

Також у сторін наявний об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_2 .

Відповідно до Проекту будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_2 , станом на 2012 рік, технічно-економічні показники індивідуального житлового будинку наступні: площа забудови (з терасою і сходами) 166,1кв.м; загальна площа (з терасою) 203,4кв.м, житлова площа 73,5кв.м, поверхів 2.

Згідно із листа Державної інспекції архітектури та містобудування України, від 02.08.2022 № 6015/04/13-22 зазначено, що шляхом перевірки відомостей, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності за параметром пошуку: « адреса - АДРЕСА_2 » в архівній складовій даного Реєстру наявна інформація про зареєстроване департаментом ДАБІ у Київській області повідомлень про початок будівельних робіт від 05.03.2014 №КС24, щодо об`єкта будівництва «Будівництво житлового будинку, господарської будівлі та споруд; АДРЕСА_2 », замовник - ОСОБА_2 .

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Крім того якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18(провадження № 61-14494св20).

У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судом враховано, що як позивачем так і відповідачкою визнано, що спірне майно сторонами було придбано саме в офіційно зареєстрованому шлюбі. Отже у справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно сторонами не спростована.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

До того ж відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

У результаті придбання подружжям майна в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, внаслідок поділу майна між подружжям, позивач окрім 1/2 спірного майна отримує і 1/2 боргових зобов`язань відповідача, що повністю кореспондується зі ст. 23 Закону України «Про іпотеку», в якій зазначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Тобто, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. При цьому поділ спільного майна, зокрема іпотечного, не є розпорядженням ним, оскільки в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності. Із урахуванням зазначеного, перебування нерухомості в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав іпотекодержателя (Постанова Верховного Суду від 08.07.2019 по справі №522/17048/15-ц та Постанова Верховного Суду від 03.06.2020 по справі №201/6412/17).

Необхідно також відмітити, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст. 57 СК України, спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19).

Також, Верховний Суд вважає, що в результаті поділу предмету застави, в даному випадку - іпотеки, між подружжям і фактичної зміни виду спільної власності зі спільної сумісної на спільну часткову, права заставодержателя не порушуються (постанова Верховного Суду від 15.07.2019 у справі № 521/19174/15-ц (провадження № 61-28655св18).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя сторонами не спростовано, таке майно вважається спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, при цьому частки колишніх чоловіка та дружини у спірному майні є рівними.

Отже, системний аналіз вищенаведених норм закону, дає правові підстави суду визнати, що квартира АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029 і 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030, та транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_1 є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Проте суд критично ставиться на посилання відповідачки, щодо відступлення від засад рівності часток подружжя у бік збільшення на її користь з тих підстав, що з нею проживають спільні діти сторін та вони перебувають на її утриманні, а розмір аліментів, які сплачує позивач, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Однак суду не надано жодного підтвердження, того що позивач ухиляється від участі в утриманні дітей, та у нього наявна заборгованість зі сплати аліментів. Крім того, старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже є повнолітнім, доказів про те, що він не працездатний, суду не надано. Також суд не бере до уваги чеки, надані відповідачкою, оскільки з даних чеків не вбачаються витрати саме на першочергові потреби дітей. Крім того, позивачка, у разі незгоди з розміром аліментів, не позбавлена права звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів або подавши позов про стягнення додаткових витрат на утримання дітей.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Враховуючи, що позивач просить стягнути з відповідачки грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля «Toyota», державний номер НОМЕР_1 , яка відповідно до Висновку експерта становить 701718,40грн, в цінах на 01.01.2023, тому суд за наведених обставин, вважає обґрунтованою позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль марки «Toyota», державний номер НОМЕР_1 та стягнення з неї грошової компенсації за 1/2 частину транспортного засобу, в розмірі 350859,20грн на його користь, та такою що підлягає до задоволення.

Також враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 та 1/2 частка земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029 і 1/2 частка земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030 набуті сторонами за час спільного проживання, тобто майно є об`єктом спільної сумісної власності. У зв`язку з чим виходячи з правил рівності часток у спільному майні, суд дійшов до висновку про необхідність виділити у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та по 1/4 частки земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029, і по 1/4 частки земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030.

Що стосується вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , суд дійшов до такого.

Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 цього Закону.

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації (будівельного паспорта), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 12.04.2023 по справі № 511/2303/19 відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07.09.2016 у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

На підставі вищенаведеного суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача про визнання об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя на об`єкт незавершеного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та визнати за кожною із сторін по 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва в порядку поділу майна подружжя, слід відмовити, оскільки матеріали справи не містять відомостей про прийняття будинку в експлуатацію, та на будинок відсутня державна реєстрація, відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також відсутні належні та допустимі докази, що будівництво будинку закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідачки.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суду зазначає про таке.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача ОСОБА_1 в суді здійснювала адвокат Покотило Марина Борисівна, на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги № 12/01-22 від 12.01.2022; Додаткової угоди № 1 до Договору №12/01-22 про надання правової (правничої) допомоги; Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1098853; Свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2752; Платіжним дорученням № 41741368-2 на загальну суму 25000,00грн.

Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 25000,00грн відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та не суперечить принципу розподілу таких витрат.

Отже, беручі до уваги, що рішенням суду позов задоволено частково, що дає суду зазначити про здійснення адвокатом позивача належного захисту в суді, тому заява про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача в розмірі 25000,00грн підлягає до задоволення, оскільки відповідає розумному розміру, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України).

На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору в розмірі 5000,00грн та витрат за проведення судової авто-товарознавчої експертизи в розмірі 13000,00грн.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтями 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, статтями 15, 16, 321, 331, 376, 386, 372 ЦК України, статтями 12, 13, 7, 10, 76-81, 133, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 90,50кв.м.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 90,50кв.м.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2013, об`єм двигуна 2672см.куб.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2013, об`єм двигуна 2672см.куб, в розмірі 350859,20грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 5000,00грн та витрат за проведення судової авто-товарознавчої експертизи в розмірі 13000,00грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 25000,00грн.

У інших частинах позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений та підписаний 19.02.2024 у відповідно до ч. 5 статті 268 ЦПК України.

Суддя В.В.Бабко