Справа № 308/8931/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.06.2024 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Хамник М.М.,

за участю секретаря судового засідання Гефнер К.-С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Суязова Галина Василівна, на бездіяльність відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Суязова Г.В., звернувся до суду з скаргою на бездіяльність відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, згідно з якою просить: визнати бездіяльність відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у невжитті заходів щодо скасування арешту майна після повернення виконавчого листа у виконавчому провадженні №44472403, протиправною; зобов`язати відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт на майно ОСОБА_1 , який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.09.2014 у виконавчому провадженні №44472403.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що наявне обтяження №6879562 (спеціальний розділ) арешт нерухомого майна, зареєстрований 03.09.2014 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 9-44472403/14 від 01.09.2014, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15553014 від 03.09.2014, обтяжувач: міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, .

З метою встановлення обставин щодо накладення арешту на нерухоме майно, в інтересах скаржника було подано адвокатський запит із проханням надати інформацію щодо виконавчого провадження, копію постанови про накладення арешту, копію постанови про закінчення виконавчого провадження та документу, який слугував підставою відкриття виконавчого провадження.

У відповідь на запит Ужгородський відділ ДВС зазначив, що на виконанні знаходилося виконавче провадження №44472403 по виконанню виконавчого напису від 20.08.2013 №6178, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». 22.12.2014 виконавче провадження №44472403 завершене відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Оскільки виконавче провадження було завершене та у зв`язку із закінченням строку зберігання документів, надати запитувані копії не має змоги.

У зв`язку із закінченням виконавчого провадження до Ужгородського відділу ДВС було подано заяву, в якій просили вирішити питання про зняття арешту. Додатково надано копію листа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_1 . У відповідь на заяву орган ДВС зазначив, що оскільки не було сплачено виконавчий збір підстав для скасування арешту та заборони на відчуження майна боржника немає.

Із інформації про виконавче провадження вбачається, що таке провадження закінчене, а виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника) та позивачем отримано постанову про накладення арешту та постанову про закінчення виконавчого провадження.

Стягувач повторно не звертався із виконавчим написом до виконання. Жодних дій щодо реального виконання судового рішення державним виконавцем не проводилося. Також виконавче провадження в частині стягнення виконавчого збору окремо відкрито не було, тобто наявний та діючий арешт не накладався з метою стягнення виконавчого збору чи інших витрат.

Вважаючи дії Ужгородського відділу ДВС неправомірними, ОСОБА_1 оскаржив їх в адміністративному порядку до Міністерства юстиції України.

Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області відмовило у задоволенні скарги та роз`яснило, що скаржник вправі звернутися до суду.

Вважає, що при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачу в рамках виконавчого провадження №44471947, державний виконавець мав також вирішити питання щодо скасування арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_1 .

Отже, станом на сьогоднішній день існує бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у не скасуванні арешту на майно ОСОБА_1 .

Представник заявника зауважує, що 07.06.2014 набув чинності Закон України від 03.06.2014 №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон №1304), яким запроваджено заборону на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Проте, сам виконавчий документ не може бути пред`явлено до виконання, оскільки на час дії Закону №1304 зупиняється строк його пред`явлення. З аналізу наведеного вбачається, що органам державної виконавчої служби та їх посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заборонено вживати заходи, спрямовані на виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію Закону №1304 на період його чинності. Якщо банк (кредитор) зловживає своїми правами і подає виконавчий документ до виконання, то виконавча служба зобов`язана відмовити у відкритті виконавчого провадження і повернути виконавчий документ стягувачу без виконання. Підтвердження цієї позиції відображено у пункті 9 статті 37 Закону №1404. Додатково такі доводи підтверджуються і самою постановою про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій вказана підстава наявність мораторію на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

За таких обставин, недотримання державним виконавцем вимог чинного законодавства, стало підставою для винесення протиправних постанов у виконавчому провадженні №44472403 від 22.08.2014 про відкриття виконавчого провадження, та як наслідок протиправність накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Вказує, що у своєму листі відмові щодо скасування арешту, серед іншого, виконавцем вказано про відсутність сплати виконавчого збору. Звертає увагу, що виконавче провадження взагалі не могло бути відкрите, а тому і вимога щодо сплати виконавчого збору є незаконною. Оскільки жодного реального виконання не було, підстав для стягнення виконавчого збору також немає. Наведене свідчить про те, що діюча заборона на майно скаржника є незаконною та порушує його права на вільне розпорядження майном.

Заявник та його представник у судове засідання не з`явилися, при цьому у прохальній частині скарги представник заявника просить розглянути скаргу без їх участі.

Заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про день та час розгляду скарги, причини неявки суду не відомі.

За змістом ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, розглянувши наявні матеріали, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є власником в цілому квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 377003624 від 02.05.2024) наявне обтяження №6879562 (спеціальний розділ): арешт нерухомого майна, зареєстрований 03.09.2014 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 9-44472403/14 від 01.09.2014, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15553014 від 03.09.2014, обтяжувач: міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, .

У вересні 2020 року представником заявника з метою встановлення обставин щодо накладення арешту на нерухоме майно подано адвокатський запит до Ужгородського МВ ДВС із проханням надати інформацію щодо виконавчого провадження, копію постанови про накладення арешту, копію постанови про закінчення виконавчого провадження та документу, який слугував підставою відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до відповіді Ужгородського МВ ДВС на адвокатський запит на виконанні знаходилося виконавче провадження №44472403 по виконанню виконавчого напису від 20.08.2013 №6178, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». 22.12.2014 виконавче провадження №44472403 завершене відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Оскільки виконавче провадження №44472403 було завершено 22.12.2014, строк зберігання його завершено та воно знищено, відтак надати запитувані копії не має можливості.

У листопаді 2020 року представник заявника звернулася до Ужгородського МВ ДВС заявою, в якій просила вирішити питання про зняття арешту, надавши копію листа ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_1 .

У відповідь на вказану заяву Ужгородським МВ ДВС повідомлено, що оскільки державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, враховуючи несплату виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, підстави для винесення постанови про зняття арешту з майна боржника відсутні.

Постановою заступника начальника МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 01.09.2014 у виконавчому провадженні №44472403 накладено арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_1 .

Згідно з постановою заступника начальника МВ ДВС Ужгородського МРУЮ від 22.12.2014 у виконавчому провадженні №44472403 виконавчий документ виконавчий напис №6178 від 20.08.2013 повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: стосовно звернення стягнення на іпотечне майно боржника введено мораторій, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Із інформації про виконавче провадження №44472403 вбачається, що 22.08.2014 винесено постанову про відкриття даного виконавчого провадження, 01.09.2014 постанову про стягнення виконавчого збору, 01.09.2014 постанову про арешт майна боржника, 02.09.2014 постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, 22.12.2015 постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

У жовтні 2023 року заявник звернувся до Міністерства юстиції України із скаргою, згідно з якою просив скасувати постанову про арешт майна від 01.09.2014.

Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відмовлено у задоволенні вказаної скарги та роз`яснено, що рішення, прийняте за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 , може бути оскаржено ним в порядку, встановленому чинним законодавством.

Частиною четвертою ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а у всіх інших випадках відповідно до ч. 5 вказаної статті арешт може бути знятий за рішенням суду.

Матеріалами справи встановлено, що виконавчий документ виконавчий напис приватного нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно було повернуто стягувачу на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», при цьому виконавче провадження було відкрито 22.08.2014

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, який був чинним на момент відкриття виконавчого провадження

Частинами першою та другою статті 2 Закону №606 визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно зі статтею 17 Закону №606 примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 26 Закону №606 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Суд зазначає, що 07.06.2014 набув чинності Закон України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено заборону на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Поняття «мораторій» у законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак, установлений Законом №1304 мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Отже, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, за умов, що площа майна не перевищує встановлені розміри для відповідного виду житла, а у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, виконавчі документи про звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) підлягають поверненню стягувачу.

Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 01 лютого 2018 року в межах справи №340/173/13-ц досліджено питання щодо дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України № 1304.

Враховуючи правову позицію, яку висловлену Верховним Судом та аналіз норм Закону №1304, кредитор має право до окремих категорій громадян, на яких поширюється дія мораторію, застосовувати тільки процедури досудового врегулювання заборгованості, надсилати вимоги, подавати позови до суду, отримувати судові рішення, вчиняти нотаріальні написи, та виконувати інші передбачені законом дії, спрямовані на отримання виконавчого документу.

Проте сам виконавчий документ не може бути пред`явлено до виконання, оскільки на час дії Закону №1304 зупиняється строк його пред`явлення.

З аналізу наведеного вбачається, що органам державної виконавчої служби та їх посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заборонено вживати заходи, спрямовані на виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію Закону № 1304 на період його чинності.

Якщо банк (кредитор) зловживає своїми правами і подає виконавчий документ до виконання, то виконавча служба зобов`язана відмовити у відкритті виконавчого провадження і повернути виконавчий документ стягувачу без виконання.

Підтвердження цієї позиції відображено у пункті 9 статті 37 Закону №1404.

За таких обставин, із системного аналізу викладеного, вбачається недотримання державним виконавцем вимог чинного законодавства, що стало підставою для винесення протиправних постанов у виконавчому провадженні №44472403 від 22.08.2014 про відкриття виконавчого провадження, та як наслідок протиправність накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Підставою для відмови щодо скасування арешту органом ДВС вказано відсутність сплати виконавчого збору.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18 зазначила, що виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Крім цього, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону №1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Відтак, оскільки жодного реального виконання не було, підстав для стягнення виконавчого збору також немає.

Разом з тим, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі №2-356/12 (провадження №61-5972св19), від 3 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 (провадження №61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15 (провадження №61-18160св19).

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

У зв`язку з цим, є підстави для зобов`язання відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт на майно ОСОБА_1 , який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.09.2014 у виконавчому провадженні №44472403.

Щодо визнання протиправною бездіяльності відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у невжитті заходів щодо скасування арешту майна після повернення виконавчого листа у виконавчому провадженні №44472403, слід зазначити, що державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вказаний механізм стосується лише тих випадків, коли відбувається повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, як це зазначено у частині першій статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав встановлення законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

В зв`язку з чим, відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відділу державної виконавчої служби, яка полягає у невжитті заходів щодо скасування арешту майна після повернення виконавчого листа у виконавчому провадженні.

Як роз`яснено у п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2012 року №5 «Про внесення змін до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», виходячи зі змісту статті 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Цей принцип,як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73).

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт на майно ОСОБА_1 , який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.09.2014 у виконавчому провадженні №44472403, а відтак скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 260, 448, 450, 451 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Суязова Галина Василівна, на бездіяльність відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, - задовольнити частково.

Зобов`язати відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт на майно ОСОБА_1 , який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.09.2014 у виконавчому провадженні №44472403.

У задоволенні решти вимог скарги, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник