РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Володимир

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Кравчук А.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на строні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на строні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що її батько ОСОБА_5 , мама ОСОБА_6 , її чоловік ОСОБА_4 зареєстровані та проживають в гуртожитку в АДРЕСА_1 .

Гуртожиток перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира.

Особовий рахунок оформлений на її батька ОСОБА_5 , що підтверджується ордером на житлове приміщення.

Відповідно до ордеру вона зазначена як особа, яка перебуває в родинних відносинах з особою, на ім`я якої виданий ордер.

Позивач зазначає, щл іншого житлового приміщення вона не має.

З 2001 по 28.05.201 вона проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 . 28.05.2021 вона змінила місце проживання та зареєструвалась у АДРЕСА_2 .

25.02.2022 вона повернулась у м. Луцьк та з цього часу проживає по АДРЕСА_1 .

У даному житлі позивач проживає із своєю сім`єю більше двох років без реєстрації, оскільки відповідач відмовляється надати дозвіл на реєстрацію місця її проживання за цієї адресою.

Відмова відповідача обгрунтована тим, що ні позивач, ні її чоловік, не перебувають у трудових відносинах із Збройними Силами України.

Дану відмову вважає незаконною, житлове приміщення по АДРЕСА_1 є належним йому житлом в розумінні ст. 8 Конвенції з яким у неї склались достатні і тривалі зв`язки, оскільки вона та члени її сім`ї постійно проживають у даному житлі. Відповідач у своїй відмові обґрунтував мету втручання у його законні права та інтереси неналежним чином, без належної аргументації.

Просить визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Відповідач подав відзив в якому просив відмовити у задоволення позову з тих підстав, що позивач вибув на інше постійне проживання, тому він втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 . Також позивач не є військовослужбовцем, а тому відсутні підстави для його реєстрації у даному житлі. У задоволенні позову просить відмовити.

Представник позивача в судовормузасіданні просив позов задовольнити з підстав викладених у позові.

В судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач вибув на інше постійне місце проживання, а тому втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 . Також позивач не є військовослужбовцем, а тому відсутні підстави для його реєстрації у даному житлі.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на строні позивача в судове засідання не з`явились, подали заяви в якій просять вимоги позивача задовольнити та розгляд справи у провести у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є батьками позивача. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

11.08.2001 Міністерством оборони України ОСОБА_5 видано ордер №11 на право заняття житлової квартири по АДРЕСА_1 в складі сім`ї: ОСОБА_5 , дружині ОСОБА_6 , дочці ОСОБА_7 .

Позичач та її батьки вселились у кімнату АДРЕСА_3 на підставі ордера на житлове приміщення, тобто на законних підставах.

Дане житлове приміщення перебуває у державній власності Міністерства оборони України та на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимира.

Копією паспорта підтверджується, що з 2001 по 28.05.201 була зареєстрована в АДРЕСА_1 .

28.05.2021 позивач змінила місце проживання та зареєструвалась у АДРЕСА_2 .

24.02.2022 позивач повернулась у м. Луцьк та з цього часу проживає по АДРЕСА_1 .

Довідкою Луцького РУП ГУНП у Волинській області підтверджується, що позивач ОСОБА_3 проживала з 2001 по 2017, з 2020 по 2021 у кв. АДРЕСА_3 . З 24.02.2022 продовжує проживати за цієї адресою.

Із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_3 не має у власності нерухомого майна, в тому числі і житла.

З наведеного судом встановлено, що позивач та члени її сім`ї на законних підставах вселились у кімнату АДРЕСА_3 і позивач тривалий час із сім`єю проживає у цій кімнаті та вважає її своїм житлом.

Відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом.

У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення зазначеної мети.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010).

У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63).

Отже, у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З огляду наведеної практики ЄСПЛ та беручи до уваги, що позивач разом із членами своєї сім`ї на законних підставах вселились у спірне житло, протягом тривалого часу проживають у ньому, позивач ншого житла не має, а тому суд дійшов висновку, що є достатньою підстав вважати кімнату АДРЕСА_3 належну позивачу в розумінні ст. 8 Конвенції.

Оскільки позивач ОСОБА_3 протягом тривалого часу проживає із членами сім`ї у спірному житлі, іншого житла не має і беручи до уваги, що дане помешкання у розумінні ст. 8 Конвенції є належним житлом позивачу, тому суд дійшов висновку, що позивач має право на користування цим житлом, а тому слід визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_3 .

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, доведеними, а тому підлягають до задоволення.

Оскільки позов задоволено повністю, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню в користь позивача 1211,20 грн судового збору, який позивач сплатив при поданні позову та документально підтверджений.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир в користь ОСОБА_3 1211,20 судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає по АДРЕСА_1 .

Відповідач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир, , вул. Академіка Глушкова, 1 м. Володимир Волинської області.

Повне судове рішення складене 30.09.2024.

Головуючий:/підпис/

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя А.А. Каліщук