ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року

м. Київ

справа № 473/1467/22

провадження № 61-2399св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Усікова Олексія Віталійовича на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2024 року у складі колегії суддів Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., Яворської Ж. М.

у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про встановлення факту реєстрації шлюбу та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

01 липня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу, який укладено між нею (до реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зареєстровано 29 липня 1978 року в відділі реєстрації актів цивільного стану ленінського району м. таганрогу, російська РФСР.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 . Після його смерті заявниця звернулася до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Кучерової Н. М. з метою оформлення своїх спадкових прав, проте в зв`язку із втратою нею оригіналу свідоцтва про реєстрацію шлюбу, заявниці було рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що іншим чином отримати свідоцтво про шлюб або поновити його неможливо, заявниця просила заяву задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

16 листопада 2022 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області заяву ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт реєстрації шлюбу, який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і зареєстровано 29 липня 1978 року у відділі реєстрації актів цивільного стану ленінського району м. таганрогу ростовської області, актовий запис № 376.

Рішення суду мотивовано тим що відповідно до довідки від 09 липня 2022 року № 536/23.8-24, наданої Вознесенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області, актовий запис про шлюб складений на території рф, поновлення актового запису цивільного стану проводиться за місцем його первинного складання, а, отже, справа повинна надсилатися до відділу реєстрації актів цивільного стану, де було складено первинний актовий запис. Однак через збройну агресію рф відносно України договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних і сімейних справах розірвано та листування з органами країни-агресора припинено, отримати повторно документ та поновити актовий запис про шлюб, складений відділом реєстрації актів цивільного стану ленінського району м. таганрогу, рф неможливо.

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Усіков О. В. звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2022 року.

12 січня 2024 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Усікова О. В. на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2022 року залишено без руху та надано йому десятиденний строк з дня вручення копії ухвали для надання доказів, які б підтверджували дату отримання ОСОБА_6 копії судового рішення та відомостей щодо дати отримання копії оскаржуваного рішення ОСОБА_1 з доказами підтвердження такого. Витребувано з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області цивільну справу № 473/1467/22.

19 січня 2024 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Усікова О. В. на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2022 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Усіков О. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2024 року, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктами 2, 3 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що обмежило доступ до правосуддя. Висновок суду є помилковим, передчасним і правові підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження відсутні.

Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції 12 січня 2024 року залишив його апеляційну скаргу без руху для надання доказів отримання оскаржуваного судового рішення у строк, який не міг перевищувати десяти днів з дня отримання вказаної ухвали. Однак передчасно вирішив питання про відмову у відкритті апеляційного провадження до закінчення строку на усунення недоліків 19 січня 2024 року, чим порушив норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок, що ОСОБА_1 була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи у суді першої інстанції належним чином.

В ухвалі, яка оскаржується, зазначено, що ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2022 року за заявою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 до участі в справі в якості заінтересованої особи залучено ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду на 21 жовтня 2022 року на 11 год., про що останньою 06 серпня 2022 року було отримано судову повістку за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

При цьому суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи міститься не лише повідомлення про вручення поштового відправлення, але й конверт з судовою повісткою, який не був вручений, а тому і повернувся до суду.

Це підтверджується описом документів у матеріалах цивільної справи, де в найменуванні документів № з/п 25 зазначено: «11.08.22 конверт», у графі аркуш справи зазначено «52»; самим конвертом.

Підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення поставлено не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Це підтверджується, зокрема копіями заяв, які ОСОБА_1 подавала нотаріусу, та копією паспорта, шляхом простого візуального зіставлення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, не дочекавшись сплину десятиденного строку для усунення недоліків, зробив неправильний висновок про те, що ОСОБА_1 нібито знала про час і місце розгляду справи, необґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Доводи інших учасників справи

11 березня 2024 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 - адвокат Чередніченко І. Б. звернулася до Верховного Суду з відзивом на касаційну скаргу. До відзиву додала ордер на надання правничої (правової) допомоги від 10 березня 2024 року № 1113395, не підписаний адвокатом.

18 березня 2024 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Усіков О. В. звернувся до Верховного Суду з клопотанням, у якому просив суд відмовити у прийнятті відзиву на касаційну скаргу та повернути особі, яка його подала, з тих підстав, що доданий до відзиву ордер на надання правничої (правової) допомоги від 10 березня 2024 року не підписаний адвокатом Чередніченко І. Б.

20 березня 2024 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 - адвокат Чередніченко І. Б. звернулася до Верховного Суду з запереченням на клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Усікова О. В. про відмову у прийнятті відзиву на касаційну скаргу. Зазначила, що накладення адвокатом електронного цифрового підпису на копію ордера засвідчує правовий статус електронної копії документа.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордером є письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (частина друга статті 26 Закону № 5076-VI).

Згідно з пунктом 12.10 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41 (далі - Положення), ордер має містити підпис адвоката, який видав ордер, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності (у графі «Адвокат»).

Питання належності підтвердження представництва учасником справи адвокатом шляхом подання до суду копії ордеру через систему «Електронний суд» без графічного проставлення підпису в графі ордеру «Адвокат» було предметом дослідження Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в постановах від 29 лютого 2024 року в справі № 466/76/22, від 07 грудня 2023 року в справі № 466/862/22, від 09 березня 2023 року в справі № 466/893/23, Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалах від 14 березня 2024 року в справі № 127/16340/23, від 18 березня 2024 року в справі № 2-7892/11, від 08 лютого 2024 року в справі № 387/1100/23, від 08 січня 2024 року в справі № 185/10896/22, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в ухвалах від 21лютого 2024 року в cправі № 917/1136/23, від 29 лютого 2024 року в cправі № 920/657/23, від 18 січня 2024 року в cправі № 910/8419/22 та інших.

У наведених справах Верховний Суд виснував про наявність підстав для повернення апеляційної (касаційної) скарги, до якої адвокатом на підтвердження повноважень було додано копію ордеру на надання правничої допомоги, яка не містила власноручного підпису адвоката, оскільки ним не було дотримано форми документа, що підтверджує його право на здійснення представництва інтересів особи, зокрема його підписання, згідно із Законом № 5076-VI та Положенням.

Із доданих до відзиву на касаційну скаргу та заперечення представника ОСОБА_2 - адвоката Чередніченко І. Б. ордерів на надання правничої (правової) допомоги від 10 березня 2024 року № 1113395, згенерованих сервісом онлайн-генерації ордерів на сайті Національної асоціації адвокатів України, вбачається, що вони не сформовані адвокатом в системі «Електронний суд», а завантажені як додаток. У ньому відсутні всі необхідні відомості, визначені у пункті 12 Положення, а саме в графі ордеру «Адвокат» відсутній особистий підпис адвоката.

Перевіривши наданий ордер на представництво адвокатом Чередніченком І. Б. інтересів ОСОБА_2 щодо його відповідності вимогам частини другої статті 26 Закону № 5076-VI і пункту 12 Положення, колегія суддів вважає, що відсутність у цьому ордері одного із обов`язкових реквізитів, а саме підпису адвоката, свідчить про процесуальну дефектність відповідного документа, яка виключає можливість посилання на ордер як на документ, що належно посвідчує повноваження адвоката Чередніченко І. Б. на представництво інтересів ОСОБА_2 .

За приписами частини другої статті 174 ЦПК України відзив є заявою по суті справи.

У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Чередніченко І. Б. не надала документів, що підтверджують повноваження адвоката представляти інтереси ОСОБА_2 в суді касаційної інстанції, адже з урахуванням змісту пункту 11 Положення ордер, доданий адвокатом до відзиву на касаційну скаргу та заперечення, не містить підпису адвоката Чередніченко І. Б. та не є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта, тому подані відзив на касаційну скаргу та заперечення на клопотання про відмову в прийнятті відзиву належить повернути заявнику без розгляду.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

28 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її із Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

21 травня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (абзац другий пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Право на доступ до суду також означає обов`язок суду забезпечити: ефективний розгляд справи; дотриманням принципів змагальності (статті 12 ЦПК України) та диспозитивності (статті 13 ЦПК України); рівні можливості надавати докази на підтвердження своїх позицій; організацію розгляду справи впродовж розумного строку; неможливість зловживання правом з боку сторін.

ЄСПЛ указав, що там, де існують апеляційні та касаційні суди, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (рішення від 11 жовтня 2001 року в справі «Гоффман проти Німеччини» (Hoffmann v. Germany), пункт 65; рішення від 26 жовтня 2000 року в справі «Кудла проти Польщі» (Cudla v. Poland)).

Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції є складовою конституційного права особи на судовий захист. Таке право гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Перегляд судових рішень, зокрема, в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК Україниучасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За вимогами статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Форма і зміст апеляційної скарги передбачені у стаття 356 ЦПК України, згідно з пунктом 4 частини четвертої якої до апеляційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції (за наявності).

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку (частина третя статті 357 ЦПК України).

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу (частина четверта статті 357 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

За вимогами частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Відповідно до частини третьої статті 358 ЦПК України питання про відмову у відкритті апеляційного провадження вирішується не пізніше п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Із матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2022 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області постановив рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 , про встановлення факту реєстрації шлюбу.

Рішення постановлено за відсутністю сторін у справі (а. с. 57).

Докази направлення сторонам судового рішення та отримання ними цього рішення матеріали справи не містять.

07 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Усіков О. В. ознайомився з матеріалами справи в суді першої інстанції (а. с. 59).

05 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Усіков О. В. звернувся до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2022 року (а. с. 66-73).

12 січня 2024 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Усікова О. В. на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2022 року залишено без руху та надано йому десятиденний строк з дня вручення копії ухвали для надання доказів, які б підтверджували дату отримання ОСОБА_6 копії судового рішення та відомостей щодо дати отримання копії оскаржуваного рішення ОСОБА_1 з доказами підтвердження такого.

Цією ж ухвалою витребувано із Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області цивільну справу № 473/1467/22.

12 січня 2024 року копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху через систему «Електронний суд» направлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Усікову О. В., а також на поштову адресу ОСОБА_1 (а. с. 76).

18 січня 2024 року матеріали справи надійшли на адресу Миколаївського апеляційного суду.

19 січня 2024 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Усікова О. В. на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2022 року.

Суд апеляційної інстанції мотивував свою ухвалу тим, що ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 липня 2022 року за заявою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 до участі в справі в якості заінтересованої особи залучено ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду на 21 жовтня 2022 року на 11 год., про що остання 06 серпня 2022 року отримала судову повістку за адресою: квартира АДРЕСА_1 (а. с. 52).

Розгляд справи в призначену дату не відбувся, справу відкладено на 16 листопада 2022 року об 11 год., про що ОСОБА_1 за тією ж адресою було надіслано судову повістку, проте конверт повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

З посиланням на частину восьму статті 128 ЦПК України апеляційний суд виснував, що ОСОБА_1 була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Апеляційний суд взяв до уваги обізнаність ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції та вважав, що для поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення (пропущеного нею більш ніж в один рік) є лише одна підстава - виникнення обставин непереборної сили, проте скаржником у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження про таке зазначено не було, тому виключні випадки, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, для відкриття апеляційного провадження у разі спливу одного року після складення повного тексту рішення суду також відсутні.

Враховуючи імперативний характер положень частини другої статті 358 ЦПК України та те, що річний строк, визначений вказаною процесуальною нормою, є присічним і поновленню не підлягає, то суд позбавлений в цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Апеляційний суд вважав, що вирішувати доводи апеляційної скарги щодо поважності пропуску строку на апеляційне оскарження відсутні законні підстави, так як ці доводи перевіряються після пропуску тридцятиденного строку на оскарження, а не річного.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна, з огляду на таке.

У постановах від 06 березня 2024 року в справі № 953/5340/21 (провадження № 61-16122св23), від 27 жовтня 2023 року в справі № 757/25574/19-ц(провадження № 61-12460св23) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду сформулював висновок, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 березня 2024 року в справі № 22/96-10/90/08 зазначено, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строком оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку, і в разі, коли відповідну апеляційну чи касаційну скаргу подано особою, не залученою до участі в справі. Однак неучасть у справі особи, яка звертається зі скаргою, з посиланням на те, що рішення в цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою для визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку. Отже, подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки, захищає її саме від передбаченої частиною другою статті 261 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) безумовної відмови у відкритті апеляційного провадження (якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення), тобто незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, проте не звільняє вказану особу від обов`язку довести поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого іншими наведеними нормами ГПК України.

Частина друга статті 261 ГПК України ідентична змісту частини другої статті 358 ЦПК України.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).

Відлік процесуального строку пов`язується з днем вручення судового рішення (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2024 року у справі № 160/14417/23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Таким чином, у межах річного строку з дня складання повного судового рішення може бути поновлено строк на апеляційне оскарження з інших поважних причин будь-яким заявникам, а особам, не повідомленим про розгляд справи, - і поза межами річного строку.

Отже, річний преклюзивний строк для поновлення строку на апеляційне оскарження не поширюється на учасників справи, не повідомлених про розгляд справи.

Верховний Суд зауважує, що коли учасник справи не був повідомлений про розгляд справи і не отримав судове рішення, такі обставини слід вважати як пропуск строку з інших поважних причин і застосовувати до нього правило частини третьої статті 354 ЦПК України в сукупності із пунктом 1 частини другої статті 358 ЦПК України, тобто без застосування річного преклюзивного строку. У цьому випадку питання про проміжок часу, що минув з дня складення повного тексту судового рішення, протягом якого можливе поновлення строку на подання апеляційної скарги, суд має вирішити на власний розсуд, реалізуючи своє дискреційне повноваження.

Отже, для реалізації права на подання апеляційної скарги визначальним є отримання заявником повного судового рішення, так як без ознайомлення з повним судовим рішенням неможливо зрозуміти мотиви суду, якими він керувався при ухваленні рішення, а, отже, неможливо сформулювати підстави апеляційної скарги.

Ухвалою від 12 січня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Усікова О. В. залишено без руху. Апеляційний суд надав заявнику десятиденний строк для усунення недоліків апеляційної скарги - надати докази, які б підтверджували дату отримання ОСОБА_6 копії судового рішення, як зазначено ним в апеляційний скарзі - 06 грудня 2024 року.

Але вже 19 січня 2024 року, тобто до спливу наданого ухвалою суду десятиденного строку для усунення недоліків апеляційної скарги, апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження, що позбавило ОСОБА_1 та (або) її представника ОСОБА_6 можливості звернутися із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року в справі № 177/1163/16-ц (провадження № 61-2250св20), від 12 січня 2022 року в справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21); Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 липня 2021 року в справі № 340/141/21 (адміністративне провадження № К/9901/18182/21) та ін.).

Зазначене узгоджується із практикою ЄСПЛ, який в своїх рішеннях вказує на те, що надмірний формалізм при застосуванні процедурних правил буде впливати на справедливість процедури, що призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року в справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. Franc)», рішення від 08 грудня 2016 року в справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Обмеження такого права суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства, а також гарантіям, закріпленим у статті 6 Конвенції, про доступ до правосуддя.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

У зв`язку з наведеним з метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме забезпечення справедливого розгляду справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 183, 395, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Подані представником ОСОБА_2 - адвокатом Чередніченко Іриною Борисівною відзив на касаційну скаргу та заперечення на клопотання про відмову в прийнятті відзиву повернути заявнику без розгляду.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Усікова Олексія Віталійовича задовольнити.

Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2024 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:А. І. Грушицький
С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров