КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року місто Київ.

Справа № 754/210/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9551/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 лютого 2024 року (у складі судді Бабко В.В., повний текст виготовлено 19.02.2024 р.)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Позивачем ОСОБА_2 було подано до суду заяву, про зміну предмету позову, яка прийнята судом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 28.08.1999 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Деснянського районного сулу м. Києва від 15.04.2020 шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу подружжям було набуто наступне майно: квартиру, за адресою АДРЕСА_1 ; 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029; 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030; об`єкт незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_2 ; транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_1 . Мирним шляхом вирішити питання розподілу майна сторони не змогли.

На підставі вищенаведеного позивач просить:

1.Визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 ; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030; об`єкт незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_2 ; транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_1 .

2.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя. визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030; 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 .

3.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030; 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_2 .

4.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, припинити за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу «Toyota», державний номер НОМЕР_1 .

5.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб «Toyota», державний номер НОМЕР_1 .

6.Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу «Toyota», державний номер НОМЕР_1 .

7.Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 25000,00грн та витрати пов`язані зі сплатою судового збору.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 лютого 2024 року позов задоволено частково.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 90,50кв.м.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 90,50кв.м.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2013, об`єм двигуна 2672см.куб.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2013, об`єм двигуна 2672см.куб, в розмірі 350859,20грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 5000,00грн та витрат за проведення судової авто-товарознавчої експертизи в розмірі 13000,00грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 25000,00грн.

У інших частинах позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням в частині поділу земельних ділянок, автомобіля та стягнення компенсації в розмірі 350 859, 20 грн, стягнення витрат за проведення судової авто-товарознавчої експертизи та витрати на правничу допомогу, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 17 березня 2024 року через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, якою просить в цій частині рішення скасувати та ухвалити нове, яким:

Позивачу ОСОБА_2 виділити і визнати за ним право власності на:

- автомобіль «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2013, об`єм двигуна 2672 см. куб. вартістю 701718,40 грн.;

Відповідачу ОСОБА_1 виділити і визнати за нею право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 600,00 грн.;

- 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:006:0030, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 вартістю 90 300,00 грн..

У задоволенні стягнення витрат за проведення судової авто-товарознавчої експертизи в розмірі 13 000,00 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн. - відмовити.

В іншій частині рішення просить залишити без змін.

Апеляційну скаргу аргументує тим, що рішення в оскаржуваній частині є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права.

Вказує, що як вбачається з оскаржуваного рішення суду та матеріалів справи (т. 2 а.с. 159), під час розгляду справи, судом було встановлено, що невідома особа, маючи при собі документи адвоката Гурез Іванни Олександрівни, яка представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 на підставі Ордеру серії АІ №1379586, не маючи на те законних повноважень, видавала себе за адвоката Гурез І.О. Таким чином свідчення свідка ОСОБА_4 , всі надані документи та докази від сторони відповідача, які були надані адвокатом Гурез І.О. та її помічником, суд не враховував та не приймав до уваги, оскільки подані не уповноваженою на те особою, з порушенням приписів статей 76-83 ЦПК України. Однак, суд не повідомив відповідача про те, що у судових засіданнях її інтереси представляв неналежний представник, що призвело до порушення процесуальних прав та ухвалення незаконного рішення, оскільки ОСОБА_1 була позбавлена можливості укласти угоду з іншим представником на надання правничої допомоги. Отримуючи смс повістки від суду, відповідач була впевнена, що її інтереси представляє адвокат Гурез І.О. з якою у неї був укладений договір. Саме їй надавались всі документи, якими відповідач обґрунтовувала заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_2 , а вона відповідно повідомляла відповідача, що суд прийняв усі надані докази, які вона приєднала до відзиву на позовну заяву.

Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення в частині поділу земельних ділянок та автомобіля, не вирішив спір по суті, фактично ухвалив рішення, яке не реально виконати, оскільки сторони перебувають у конфліктних стосунках і оспорюване рішення про присудження кожній стороні по частці спільного сумісного майна, призведе до того, що сторони будуть змушені надалі знову звертатися до суду для фактичного вирішення спору про поділ майна подружжя. Також суд стягнув із відповідача компенсацію за автомобіль, яким остання не користується, в розмірі 350 859,20 грн і не встановив чи спроможна відповідач виплати таку суму компенсації і чи не становитиме для неї це надмірного тягаря, з огляду на те, що ОСОБА_1 фактично самостійно утримує двох дітей, оскільки участь Позивача в утриманні дітей обмежується сплатою аліментів на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1400,00 грн. Крім цього, при зверненні до суду першої інстанції із позовом, Позивач не вказав вартість спільного майна подружжя.

Вказує, що в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про те, що сторони не погодили вартість цього майна, і відповідно обов`язково мала бути призначена судова експертиза, вартість проведення якої було покладено на відповідача, що є необґрунтованим.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині поділу 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029 та 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач вказує, що вищевказані земельні ділянки були придбані нею та її матір`ю ОСОБА_4 у рівних частинах, відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 25.08.2019. Зазначає, що після придбання вищевказаних земельних ділянок мати відповідача вирішила побудувати для себе житловий будинок для постійного проживання. У будівельному паспорті ОСОБА_1 була вказана замовником виключно як співвласник 1/2 частини земельної ділянки, а власне саме будівництво здійснювалося ОСОБА_4 . Сторони, перебуваючи у шлюбі, жодної участі у будівництві будинку не брали, жодних грошових коштів не витрачали.

Зазначає, що оскільки судом першої інстанції не була встановлена вартість цих земельних ділянок, сторона відповідача звернулася із запитом для проведення експертизи до ТОВ «Експертно-дослідна служба України» про визначення дійсної ринкової вартості цього майна. Відповідно до висновку експерта, була визначена дійсна ринкова вартість земельних ділянок, право власності на які судом першої інстанції у порядку поділу спільного майна подружжя було визнано за Позивачем:

- дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0029, площею 0,1005 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_2 , як умовно вільної частини земної поверхні, станом на дату проведення експертизи становить 381 200 (триста вісімдесят одна тисяча двісті) гривень, у тому числі дійсна (ринкова) вартість частки 1/4 даної земельної ділянки становить 95 300 (дев`яносто п`ять тисяч триста) гривень.

- дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0030, площею 0,0500 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в селі Рожни Броварського району Київської області, як умовно вільної частини земної поверхні, станом на дату проведення експертизи становить 180 600 (сто вісімдесят тисяч шістсот) гривень, у тому числі дійсна (ринкова) вартість частки 1/4 даної земельної ділянки становить 45 150 (сорок п`ять тисяч сто п`ятдесят) гривень.

Таким чином, загальна вартість 1/4 частини вказаних земельних ділянок складає 140 450,00 грн. Отже, у зв`язку з вищевказаним, враховуючи вартість цього майна, неможливість спільного користування цим майном, вважаю, що право власності на ці земельні ділянки може бути визнане за відповідачем, що буде відповідати інтересам як позивача, так і її інтересам, з урахуванням необхідності здійснення реального поділу спільно нажитого майна подружжя.

Вказує, що автомобіль «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2013, був придбаний на ім`я Позивача і саме Позивач постійно ним користувався. Зазначення в оскаржуваному рішенні про те, що на сьогодні автомобіль знаходиться у постійному користуванні відповідача не відповідає дійсності. Автомобіль був використаний ОСОБА_1 виключно для того, щоб остання змогла виїхати з дочкою з України у той час, коли розпочалося повномасштабне вторгнення росії в Україну. Наразі відповідач перебуває з дочкою у Швейцарії, і може у будь-який час повернути Позивачу транспортний засіб.

Зазначає, що не може сплатити визначену судом першої інстанції компенсацію за автомобіль, яка є надмірною для відповідача і перевищує її річний дохід за 2023 рік і ці обставини суд не встановив. Позивач фактично не зможе користуватися по 1/4 частині земельних ділянок, з яких більша частина належить матері відповідача, і на якій нею будується будинок, що знову ж таки призведе до конфліктів та нових судових процесів.

Вважає, що присудження стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 25 000,00 грн. є неспівмірним. Справа про поділ майна подружжя не представляє значну складність, суд не врахував при присудженні вказаних витрат майновий стан відповідача, а також ту обставину, що на її утриманні перебувають двоє дітей, а позивач виконує свій обов`язок щодо матеріального утримання лише формально. Відповідач також нарівні із позивачем продовжує сплачувати кредит за квартиру.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

04 квітня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що вибір адвоката є правом особи, але правом, яке передбачає також настання відповідних юридичних наслідків. Відповідач, будучи обізнаною про наявність спору у суді, на свій розсуд скористалася наданим їй законом правами.

Вказує, що у даній справі презумпція спільності права власності подружжя на майно, придбане в період шлюбу, сторонами не спростована, а тому воно підлягає поділу між сторонами. Будь-яких обставин, що мають істотне значення для відступлення від засади рівності часток подружжя відсутні.

Зазначає, що твердження відповідачки щодо того, що позивач після розірвання шлюбу не дбав про матеріальне становище сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, не відповідає дійсності та на підтвердження таких обставин відповідачем також не надано.

Враховуючи, що відповідач користується транспортним засобом самостійно протягом останніх трьох років, а також той факт, що автомобіль знаходиться за кордоном, позивач вважає за необхідне припинити свою частку у цьому спільному майні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки та представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 1/2 частка земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0029 і 1/2 частка земельної ділянки з кадастровим номером: :01:006:0030 набуті сторонами за час спільного проживання, тобто майно є об`єктом спільної сумісної власності.

Законодавцем визначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

Разом з тим, такі обставини мають бути підтверджені належними доказами.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ОСОБА_1 не було надано належних доказів про те, що вказані земельні ділянки були придбані виключно за кошти її матері, а відповідач була лише співвласником. Посилання на відсутність участі її та позивача у побудуванні будинку, розташованого на спірних земельних ділянках, не спростовують висновки суду першої інстанції, в яких суд зазначив, що об`єкт незавершеного будівництва не може бути предметом поділу.

З урахування того, що спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто в даному випадку на відповідача, а ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували що вищезгадане нерухоме майно було придбано, хоча і під час шлюбу однак за особисті її або її матері кошти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи відповідача про те, що спірним автомобілем вона не користується та може в будь який момент повернути автомобіль позивачу, не можуть бути враховані судом, оскільки базуються на бездоказових припущеннях. Як встановлено судом, транспортний засіб «Toyota Highlander», державний номер НОМЕР_1 , на час розгляду справи в суді першої інстанції, перебував у Швецарії та використовувався ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно визнав право власності за ОСОБА_1 на вказаний транспортний засіб.

Щодо посилання відповідача на велику суму компенсації за транспортний засіб, то апеляційний суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Позивач обрав спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної йому частки у спільному майні - автомобілі, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 162/672/22 (провадження № 61-16216св23).

Доводи апеляційної скарги з приводу поділу майна, шляхом виділення позивачу транспортного засобу, а відповідачці частки у праві власності на дві земельні ділянки, та доводи про те, що суд фактично не вирішив спір, виділивши кожному з подружжя по частині в кожній спірній ділянці, колегія суддів не приймає так як, суд вірно врахував, що зазначене майно не є ідентичним. Автомобіль це нерухома неподільна річ, яка правомірно була виділена тому з подружжя, в користуванні якого перебував такий автомобіль, та стягнуто грошова компенсація з іншого. Земельні ділянки, як зазначає сама відповідачка не належать подружжю повністю, вони мають право лише на частку, яка не виділена в натурі, земельні ділянки відрізняються за своєю вартістю та відповідно, кількістю знаходженням будівельних матеріалів, відповідно суд правомірно порівну виділив кожному з подружжя половину від частки у праві власності на земельні ділянки. Присудження нерухомого майна лише відповідачці , а позивачу автомобіля, який перебував в користуванні відповідача за межами України не відповідало б загальним засадам цивільного судочинства, - засадам розумності та справедливості.

Посилання в апеляційній скарзі на не проведення судом оцінки всього майна, та порушення прав відповідача, через не прийняття доказів від особи, яка не мала права їх подавати, колегія суддів не приймає, як і не приймає нові докази, що подані до апеляційного суду, оскільки неналежне надання правничої допомоги в суді першої інстанції, подача доказів, особою, яка видавала себе за адвоката відповідача, не можуть бути визнані поважними причинами , які унеможливлювали вчинення відповідачем процесуальних дій у строки та в порядку передбаченому ЦПК України. Відповідач скористалась своїм правом на захист, обрала адвоката, а тому неналежна поведінка адвоката, в силу положень ст. 367 ЦПК України не може бути підставою для подання нових доказів та формування правової позиції на стадії апеляційного розгляду.

На недопустимість прийняття нових доказів на стадії апеляційного розгляду також зазначає і Верховний Суд в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2018 у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) в якій вказано, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставне стягнення з відповідачки витрат , понесених позивачем на правничу допомогу та на проведення експертизи оцінки транспортного засобу, апеляційний суд також не приймає, оскільки вимоги позивача були задоволені в частині поділу автомобіля, відповідно пропорційно до задоволених вимог, витрати на оцінку такого автомобіля в силу ст. 141 ЦПК України має нести відповідач. Щодо витрат на правничу допомогу , то у відповідності до ст. 137 ЦПК України зменшення витрат на правничу допомогу могло бути застосовано лише за заявою відповідачки. Проте в суді першої інстанції така заява, заперечення щодо неспівмірності понесених витрат відповідачем не подавалась.

Доводи скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, в тому числі нових доказів, які суду першої інстанції не подавались без поважних причин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Також адвокат Лобанець Ірина Миколаївна, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просила здійснити розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу надано Договір про надання правової (правничої) допомоги № 12/01-22 від 12.01.2022 (том 1, а.с. 148-149), Додаткова угода № 2 до Договору № 12/01-22 від 26 березня 2024 року, згідно з яким вартість послуг Бюро (юридичний супровід справи у суді апеляційної інстанції, в тому числі підготовка процесуальних документів та участь у судових засіданнях) становить 25 000 грн (том 3, а.с. 9), копія платіжної інструкції про сплату 12 500 грн на правову допомогу.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі частково задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення заяви та вказував, що заявлений розмір витрат є неспівмірним. Середня ціна години роботи адвоката - 4 000 грн, ОСОБА_5 представляла інтереси позивача в суді першої інстанції, а тому складення відзиву на апеляційну скаргу не мало бути проблемою чи складністю.

Київський апеляційний суд частково погоджується з такими запереченнями та вказує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у справах № 756/2114/17 і № 911/3386/17 підготовка справи в суді не вимагає великого обсягу юридичної й технічної роботи в разі незмінності правової позиції сторони у судах попередніх інстанцій, з огляду на що, не підтверджується наявність об`єктивної необхідності для адвокатів, які надавали правову допомогу учаснику справи в судах попередніх інстанцій, вивчати додаткові джерела права, бо позивач не міг бути необізнаним із позицією відповідача, законодавство, яким регулюється спір у справі, документи й доводи, якими відповідач обґрунтовував свої вимоги й інші обставини.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача не змінився з моменту розгляду справи в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, суд вважає адекватним і розумним розміром витрат на правничу допомогу, що можуть бути стягнуті з відповідача на користь позивача 6 000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 лютого 2024 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу 6 000 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська