Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/1060/23

Провадження №2/377/79/24

19 лютого 2024 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої - судді Малишенко Т.О., за участі секретаря судового засідання - Маряхіної І.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кебкало Тетяни Михайлівни до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» - про визнання протиправним наказу,

У С Т А Н О В И В :

21.12.2023 року до Славутицького міського суду Київської області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява, в якій позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» від 12.10.2023 року №1760 «Про надання відпустки».

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що ОСОБА_2 перебуває в трудових відносинах з Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС» з 1989 року, з 2012 року обіймає посаду першого заступника генерального директора (з планування та зняття з експлуатації). На підставі наказу ДАЗВ №36-ос від 29.03.2021 він був призначений виконувачем обов`язків генерального директора ДСП «Чорнобильська АЕС» з 31.03.2021. Відповідно до наказу голови ДАЗВ №51-ос від 24.05.2021 на нього було тимчасово покладено виконання обов`язків генерального директора ДСП «Чорнобильська АЕС» з 24.05.2021, до виконання яких він приступив відповідно до наказу ДСП ЧАЕС № 73-к від 24.05.2021. Наказом голови ДАЗВ №68-ос від 01.06.2023 визнано таким, що втратив чинність наказ ДАЗВ від 24.05.2021 № 51-ос «Про тимчасове покладення виконання обов`язків генерального директора ДСП «Чорнобильська АЕС».

Згідно з наказом №207ос від 02.06.2023 він був переведений першим заступником генерального директора (з планування та зняття з експлуатації), до виконання обов`язків якого приступив відповідно до наказу № 604 від 02.06.2023. 31 жовтня 2022 року т.в.о. генерального директора ДСП «Чорнобильська «АЕС», було затверджено графік відпусток працівників на 2023 рік, відповідно до якого йому було затверджено крім інших відпустки: - у листопаді протягом 28 календарних днів основної відпустки за період роботи з 05.09.2021 по 04.09.2022; - у грудні протягом 12 календарних днів додаткової відпустки, відповідно до ст.76 КЗпП України, за період роботи з 05.09.2021 по 04.09.2022 року.

12 жовтня 2023 року наказом ДСП «Чорнобильська АЕС» № 1760 ОСОБА_2 було надано 28 календарних днів щорічної основної відпустки з 18 листопада 2023 року по 15 грудня 2023 року за період роботи з 05.09.2019 року по 04.09.2020 року.

З вказаним наказом він не був ознайомлений, про що свідчить відсутність його підпису на Наказі (розпорядженні), як того вимагає п. 1.6. наказу ДСП ЧАЕС від 03.12.2019 №1776 «Про впорядкування надання відпусток працівникам ДСП «ЧАЕС».

13 жовтня 2023 року було складено Акт №17 про відмову від підпису про ознайомлення з наказами (розпорядженнями) № 1759 та №1760 від 12.10.2023 про надання відпустки ОСОБА_2 . Вказаний акт був підписаний директором технічним (-головний інженер) Тітарчуком О.В., в.о. начальника юридичного відділу Гарнагою П.А. та провідним професіоналом з антикорупційної діяльності ОСОБА_3 та не містить інформації з яких причин я не став підписувати Наказ, а лише констатація того, що він ознайомлений зі змістом наказів (розпоряджень) шляхом зачитування в голос в присутності членів комісії. В той час, жодної комісії з питань встановлення подібних фактів на підприємстві ДСП ЧАЕС не існує, та така комісія не передбачена Колективним Договором між роботодавцем і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації, який регулює соціально-трудові відносини на ДСП ЧАЕС, яким встановлюються основні норми, принципи та взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання соціально-економічних і трудових відносин, надання пільг та компенсацій, додаткових соціально-економічних гарантій працівникам підприємства.

17 жовтня 2023 року ним була подана заява до ДСП «Чорнобильська «АЕС», щодо його небажання скористатися запропонованою відпусткою. В своєму листі він зазначив, що має намір скористатися відпусткою протягом чотирьох календарних днів з 7.11.2023 по 10.11.2023, а щодо його права на використання іншої відпустки, повідомив, що додатково про це повідомить. До цього часу від нього повідомлень щодо використання права на відпустку до ДСП ЧАЕС не надходило.

У відповіді на його заяву в листі №3789/4 від 08.11.2023 за підписом в.о. генерального директора Мартинова С., ДСП ЧАЕС зазначає, що попри його небажання скористатись своїм правом на відпочинок та на виконання наказу ДСП ЧАЕС від 03.12.2019 №1776 «Про впорядкування надання відпусток працівникам ДСП «ЧАЕС» та чисельних доручень ДАЗВ щодо погашення невикористаних відпусток працівниками підприємства, було затверджено накази від 12.10.2023 №1758, №1759, №1760 про надання йому 16 календарних днів щорічної відпустки та 28 календарних днів щорічної основної відпустки за ст.75 КЗпП України. Разом з цим, вимоги ч.7 ст.79 КЗпП України та ч.2 ст.12 ЗУ «Про відпустки» передбачають, що невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка, у період дії воєнного стану не застосовуються згідно із Законом №2136-IX від 15.03.2022 з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-IX від 01.07.2022.

Окрім того вимоги ч.5 ст.80 КЗпП України та ч.5 ст.11 ЗУ «Про відпустки» щодо заборони ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до вісімнадцяти років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці, у період дії воєнного стану не застосовуються згідно із Законом №2136-IX від 15.03.2022 з урахуванням змін, внесених Законом №2352-IX від 01.07.2022.

Свою відповідь в.о.генерального директора Мартинов С. обґрунтовує листом Міністерства соціальної політики України від 21.06.2012 № 207/13/116-12, яким зазначено, що якщо працівник відмовляється використати надане йому Конституцією України, Законом України «Про відпустки» право на відпочинок (щорічну відпустку), зважаючи на те, що роботодавець несе відповідальність за ненадання відпустки, він має право в межах, установлених графіком, без заяви працівника видати наказ про надання йому відпустки.

В той же час в ст.11 Закону України «Про відпустки» та в ст.80 КЗпП України заборона ненадання відпустки стосується роботодавця, однак жодним чином не зобов`язує працівника використовувати в примусовому порядку надане законами право на відпустку. Отже, відпустка - це право, а не обов`язок кожного, хто працює. Таку позицію висловив Житомирський окружний адміністративний суд у постанові від 09.11.2016р. за справою №806/1561/16. Зокрема з дослідженого акта перевірки вбачається, що під час перевірки встановлено порушення вимог ч.5 ст.80 КЗпП України у частині ненадання працівникам щорічних відпусток повної тривалості протягом 2-х років поспіль. Використання ж цього права залежить лише від волі працівника, оскільки відсутній правовий механізм примусового направлення працівників у відпустку.

Відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Крім того, невідповідність затвердженому графіку відпусток працівників на 2023 рік періоду роботи за який нараховано відпустку та виду відпустки, які вказані в наказі №1760 від 12.10.2023, вказують на те, що його відпустка за період роботи з 05.09.2021 по 04.09.2022 була перенесена на інший, не відомий йому, період. Разом з цим було також перенесено відпустку за період роботи з 05.09.2019 по 04.09.2020 на період зазначений в Наказі №1760, тобто з 18.11.2023 року по 15.12.2023 року.

У зв`язку з тим, що ним не було надано згоди на перенесення щорічної відпустки за періоди роботи з 05.09.2019 по 04.09.2020 та з 05.09.2021 по 04.09.2022 на інші періоди, вважає, що ДСП «Чорнобильська «АЕС» під час винесення Наказу (розпорядження) про надання відпустки №1760 від 12.10.2023 порушило вимоги чинного законодавства.

З викладеного на думку позивача вбачається, що наказ (розпорядження) Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» від 12.10.2023 року № 1760 «Про надання відпустки» є таким, що порушує вимоги чинного законодавства, а відтак підлягає скасуванню, як незаконний.

Ухвалою судді від 25 грудня 2023 року після виконання вимог, передбачених ч.6 ст.187 ЦПК України, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов.

Представник позивач отримала ухвалу про відкриття провадження 28.12.2023 року, що підтверджено підписом на супровідному листі.

Відповідачі отримали ухвалу про відкриття провадження 28.12.2023 року, що підтверджено штампом «відділу документаційного забезпечення» на супровідному листі.

16 січня 2024 року через систему «Електронний суд» до Славутицького міського суду Київської області від представника відповідача Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» надійшов відзив на позовну заяву, в якому не погоджуються з викладеними в позові вимогами та вважають їх безпідставними. В обґрунтування посилаються на те, що надання працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їхнього права на відпочинок, яке закріплено статтею 45 Конституції України. Кодекс законів про працю України та Закон України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» визначають умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток.

Надання щорічних відпусток спрямоване на відновлення здоров`я і працездатності працівників, сприяння в задоволенні ними особистих інтересів і потреб, компенсацію фізичного та психологічного навантаження, що має місце протягом робочого року. Право працівника на відпустку не може бути ні обмежене, ні скасоване, а факт ненадання відпустки працівникові є грубим порушенням законодавства з боку роботодавця.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЗУ «Про відпустки» та ч.5 ст. 80 КЗпП України забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом 2 років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до 18 років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці. Відповідно ненадання щорічних відпусток у терміни, визначені ЗУ «Про відпустки» та КЗпП України, буде грубим порушенням законодавства про працю, за що роботодавець може бути притягнений до відповідальності згідно із законодавством. Під «ненаданням» відпустки в контексті наведених вище законодавчих норм можна розуміти як незаконне небажання роботодавця надати відпустку працівникові, так і невмотивовану відмову працівника від права на відпустку.

Відповідно до ст. 12 Конвенції про оплачувані відпустки від 24 червня 1970 року №132, ратифікованої Україною у 2001 році, угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку або про невикористання такої відпустки із заміною її компенсацією чи іншим чином відповідно до національних умов визнаються недійсними або забороняються.

Міністерство соціальної політики України в листі від 21 червня 2012 року № 207/13/116-12 зазначило, що в разі відмови працівника використати право на щорічну відпустку роботодавець має право без заяви працівника видати наказ про надання йому відпустки в межах строків, встановлених графіком, що цілком кореспондується з нормами, наведеними у Конвенції.

Разом з тим, згідно зі ст.10 ЗУ «Про відпустки», черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом і доводить до відома всіх працівників.

Згідно із ч.4 ст.79 КЗпП України та ч.10 ст.10 ЗУ «Про відпустки» під час складання графіків відпусток до уваги беруться як інтереси роботодавця, так і особисті інтереси працівників.

При цьому, звертаємо увагу суду на те, що згідно із ч.13 ст.10 ЗУ «Про відпустки», законодавець окремо визначає категорії працівників яким щорічну відпустку треба надавати в зручний для них час, тобто не враховуючи графік відпусток. У всіх інших випадках, затверджений графік відпусток обов`язковий для виконання як роботодавцем, так і найманим працівником. Про дату початку щорічної відпустки роботодавець зобов`язаний письмово повідомити працівника. Згідно із ч.11 ст.10 ЗУ «про вдпустки» це треба зробити не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком терміну. Порушення строку такого повідомлення дасть підстави працівникові вимагати перенесення щорічної відпустки на інший період. Законодавство про працю не вимагає подання заяви від працівників, час відпусток яких визначається графіком відпусток та які йдуть у відпустку в обумовлений в ньому термін. У цьому випадку підставою для видання наказу про відпустки буде затверджений графік відпусток.

Якщо працівник відмовляється використати щорічну відпустку у визначений у графіку відпусток час і таке рішення працівника не збігається з інтересами роботодавця, то роботодавець, беручи до уваги те, що остаточне рішення про надання чи ненадання відпустки належить лише до компетенції роботодавця, має право в межах, установлених графіком відпусток, без заяви працівника видати наказ про надання йому відпустки. Адже згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані вчасно і точно виконувати розпорядження (накази) роботодавця.

Графік відпусток працівників ДСП ЧАЕС на 2023 рік був затверджений 31.10.2022 керівником підприємства, на той час тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора ДСП ЧАЕС Сейдою Валерієм Олександровичем - позивачем у справі, та погоджений з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) ППО ЧАЕС головою профспілкового комітету Богданом Вадимовичем Сердюком, як уповноваженим представником трудового колективу ДСП ЧАЕС.

Загальна кількість днів відпусток позивача, які мали бути використані протягом 2023 року з урахуванням невикористаних відпусток за минулі періоди, складала 132 дні. Протягом останніх двох років, до моменту видання спірного наказу №1760 від 12.10.2023, позивачем були використані лише 19 днів щорічної основної відпустки у різні періоди, а саме: 3 дні, з 04.01.2022 по 06.01.2022 та 16 днів, з 01.09.2022 по 16.09.2022. Керуючись затвердженим графіком відпусток на 2023 рік та наявною кількістю днів відпустки позивача у листопаді та грудні, роботодавцем були видані відповідні накази №1759 та №1760 від 12.10.2023 про надання відпустки ОСОБА_2 з 07.11.2023 по 17.11.2023 та з 18.11.2023 по 15.12.2023 відповідно.

Враховуючи, що від ознайомлення під підпис з зазначеними наказами позивач відмовився, був складений відповідний акт за підписом трьох працівників ДСП ЧАЕС, який лише свідчив про відмову у підписанні наказів про надання відпустки та ознайомлення з їх змістом шляхом зачитування в голос, що само по собі є загальною усталеною практикою у реалізації прав та обов`язків сторін трудових правовідносин і не потребує додаткового врегулювання положеннями Колективного договору, як про це зазначає позивач. Період знаходження у відпусці у встановленому порядку був відображений у табелі обліку використання робочого часу та належним чином оплачений. Окрему увагу суду звертаємо на той факт, що відповідно до п.1.1. Статуту ДСП «Чорнобильська АЕС», цілісний майновий комплекс «Державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильська АЕС» заснований на державній власності та належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження.

Державне агентство України з управління зоною відчуження, як головний розпорядник бюджетних коштів, у своєму дорученні №01-435/9-23 від 10.02.2023 прямо вказує на неприпустимість подальшого накопичення невикористаних днів відпусток, чітке дотримання встановлених графіками відпусток на 2023 рік термінів їх надання, та обов`язок перенесення відпусток на інші періоди здійснювати через зміни графіка відпусток. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, зміни до графіка відпусток на 2023 рік відносно ОСОБА_2 , сторонами не затверджувались та не вносились. Крім того, саме з питань впорядкування надання відпусток працівникам ДСП ЧАЕС, 03.12.2019 був виданий наказ ДСП ЧАЕС №1776, який не визнавався незаконним та є діючим, згідно з п.1.11 керівників підрозділів та інших керівників зобов`язано не допускати накопичення щорічних відпусток за попередні роки з будь-яких причин. До того ж, згідно Плану заходів за результатами позапланового внутрішнього аудиту на ДСП ЧАЕС, затвердженого 07.06.2023 головою ДАЗВ та висновків проведеного аудиту (абз.3 п.4), виявлено незабезпечення ведення графіків відпусток керівництва ДСП ЧАЕС, що порушує вимоги чинного законодавства з надання відпусток персоналу, зокрема з числа вищого керівництва.

Наказом ДСП ЧАЕС №894 від 01.08.2023 був затверджений та введений у дію «План заходів ДСП ЧАЕС впровадження рекомендацій, наданих за результатами внутрішнього аудиту...». П.11 «Рекомендованих заходів» визначено, встановити контроль за погашенням невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток відповідно до вимог чинного законодавства з відображенням у графіках відпусток структурних підрозділів підприємства. Отже, наказ ДСП ЧАЕС №1760 від 12.10.2023 «Про надання відпустки» був виданий при повному дотриманні визначених законодавством умов, строків та порядку надання щорічних відпусток не містить жодних ознак примусу та не порушує права працівника на відпустку, а тому є законним.

23 січня 2024 року через систему «Електронний суд» до Славутицького міського суду Київської області від представника позивача ОСОБА_2 , - адвоката Кебкало Т.М., надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що посилання відповідача на норми ч.5 ст.80 КЗпП України та ч.5 ст.11 ЗУ «Про відпустки» щодо заборони ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до вісімнадцяти років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці, не мають юридичної сили, адже у період дії воєнного стану не застосовуються згідно із Законом №2136-IX від 15.03.2022 з урахуванням змін, внесених Законом №2352-IX від 01.07.2022.

Застосовуючи ст.12 Конвенції про оплачувані відпустки від 24 червня 1970 року №132, ратифікованої Україною у 2001 році, відповідач робить акцент на тому, що угоди про відмову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпустку або про невикористання такої відпустки із заміною її компенсацією чи іншим чином відповідно до національних умов визнаються недійсними або забороняються. Але ніякої угоди зазначеної в ст.12 Конвенції між ним (СейдоюВ.О.,) та відповідачем (ДСП «ЧАЕС») не укладалось, а тому, вважає не доцільним посилання відповідача на вказані в ст.12 Конвенції юридичні наслідки недійсності угоди.

У відзиві на позовну заяву відповідач виділяє лист Міністерства соціальної політики України від 21.06.2012 № 207/13/116-12, яким зазначено, що якщо працівник відмовляється використати надане йому Конституцією України, Законом України «Про відпустки» право на відпочинок (щорічну відпустку), зважаючи на те, що роботодавець несе відповідальність за ненадання відпустки, він має право в межах, установлених графіком, без заяви працівника видати наказ про надання йому відпустки. Разом з цим вказана в ст. 11 ЗУ «Про відпустки» та ст.80 КЗпП України, заборона стосується роботодавця, однак жодним чином не зобов`язує працівника використовувати у примусовому порядку надане законами право на відпустку.

Згідно зі ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Отже відпустка - це право, а не обов`язок кожного, хто працює.

Відповідач, застосовуючи норми ч.4 ст.79 КЗпП України та ч.10 ст.10 З У «Про відпустки» щодо врахування інтересів роботодавця та особистих інтересів працівників під час складання та затвердження графіків відпусток, вказує на те, що якщо працівник відмовляється використати щорічну відпустку у визначений у графіку відпусток час і таке рішення не збігається з інтересами роботодавця, то роботодавець має право без заяви працівника видати наказ про надання йому відпустки. В даному випадку, відповідно до оскаржуваного наказу відпустка була надана не за визначеним у графіку часом.

Окрім того, відповідач навмисно у своєму відзиві на позовну заяву не вказує який саме час надання щорічної відпустки було затверджено графіком відпусток на 2023 рік, а лише вказує на те, що протягом 2023 року ним не використано відпустки в повному обсязі протягом минулих періодів, також не зазначено протягом яких періодів. Таким чином, відповідач замовчує про те, що наказом ДСП «Чорнобильська АЕС» №1760 від 12.10.2023 йому було надано 28 календарних днів щорічної основної відпустки з 18 листопада 2023 року по 15 грудня 2023 року за період роботи з 05.09.2019 року по 04.09.2020 року, що не відповідать затвердженому графіку відпусток працівників на 2023 рік періоду роботи за який нараховано відпустку та виду відпустки. Натомість, відповідач, в обґрунтування своєї позиції, посилається на накази ДСП «Чорнобильська АЕС» та на План заходів за результатами позапланового внутрішнього аудиту на ДСП ЧАЕС, затвердженого 07.06.2023р. головою ДАЗВ, але жодний з цих документів не являється підставою для перенесення щорічної відпустки та внесення змін в затверджений графік відпусток без згоди працівника. З викладеного вбачається, що Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС» не обґрунтована позиція щодо відповідності законодавству винесеного наказу від 12.10.2023 року №1760 «Про надання відпустки», а відтак наказ підлягає скасуванню, як незаконний.

Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного письмового позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України і ч.13 ст.7 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_2 з 1989 року перебуває в трудових відносинах з Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС». З 2012 року обіймає посаду першого заступника генерального директора.

Наказом ДАЗВ №36-ос від 29.03.2021 року ОСОБА_2 призначений виконувачем обов`язків генерального директора ДСП «Чорнобильська АЕС» з 31.03.2021 року.

Наказом голови ДАЗВ №51-ос від 24.05.2021 року на ОСОБА_2 покладено виконання обов`язків генерального директора ДСП «Чорнобильська АЕС» з 24.05.2021 року, до виконання яких він приступив відповідно до наказу ДСП ЧАЕС № 73-к від 24.05.2021 року.

Наказом голови ДАЗВ № 68-ос від 01.06.2023 року визнано таким, що втратив чинність наказ ДАЗВ від 24.05.2021 №51-ос «Про тимчасове покладення виконання обов`язків генерального директора ДСП «Чорнобильська АЕС».

Наказом №207ос від 02.06.2023 року ОСОБА_2 переведено першим заступником генерального директора.

Графіком відпусток працівників на 2023 рік керівництва ДСП ЧАЕС затвердженого т.в.о. генерального директора ДСП ЧАЕС 31.10.2022 року, погодженого з головою профкому Б.В. Сердюк, передбачено що ОСОБА_2 за період 05.09.2019 - 04.09.2020 (осн.) 24 днів - січень, за період 05.09.2019 - 04.09.2020 (охп) 12 днів - березень, за період 05.09.2020 - 04.09.2021 (охп) 12 днів - квітень, за період 05.09.2020 - 04.09.2021 (відш) 16 днів - листопад, за період 05.09.2020 - 04.09.2021 (осн.) 28 днів - червень, за період 05.09.2021 - 04.09.2022 (охп) 12 днів - грудень, за період 05.09.2021 - 04.09.2022 (осн) 28 днів - листопад.

Наказом (розпорядженням) ДСП «Чорнобильська АЕС» № 1760 від 12 жовтня 2023 року ОСОБА_2 надано 28 календарних днів щорічної основної відпустки з 18 листопада 2023 року по 15 грудня 2023 року за період роботи з 05.09.2019 року по 04.09.2020 року.

Відповідно до Акту №17 від 13.10.2023 року ОСОБА_2 відмовився підписувати накази, після оголошення в голос змісту наказів №1759 та №1760 від 12.10.2023 року про надання відпустки, в присутності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Заявою від 17.10.2023 року ОСОБА_2 повідомив ДСП «Чорнобильська АЕС» щодо його небажання скористатися запропонованою відпусткою. В листі він зазначив, що має намір скористатися відпусткою з 23.10.23 року по 27 10.23 року, з 7.11.2023 по 10.11.2023, та повідомив, що в разі винекнення потреби скористатись правом на відпустку, звернеться з додатковою заявою.

Листом ДСП «Чорнобильська АЕС» «Про надання відповіді» від 08.11.2023 року № 3789/4 за підписом в.о. генерального директора Мартинова С. повідомлено, що на виконання наказу ДСП ЧАЕС від 03.12.2019 № 1776 «Про впорядкування надання відпусток працівникам ДСП ЧАЕС» та численних доручень ДАЗВ щодо погашення невикористаних відпусток працівників підприємства, відповідно до КЗпП України затверджено накази від 12.10.2023 №1758, №1759, №1760. Вказаними наказами, відповідно до ст.79 КЗпП України та Графіку відпусток ДСП «Чорнобильська АЕС» на 2023 рік, ОСОБА_2 згідно з Постановою КМУ від 20.09.2005 року №936 надано 16 календарних днів щорічної відпустки та 28 календарних днів щорічної основної відпустки за ст. 75 КЗпП України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобівз метою забезпечення цивільних прав.

Ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до положень ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Ст. 4 КЗпП України, визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст.45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Закон України «Про відпустки» №504/96-ВР 15.11.1996 установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

У відповідності до положень ч.ч.4-5 ст.79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки», черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Порядок та умови надання щорічних відпусток регламентований у ст.45 Конституції України, Кодексом закону про працю та Законом України «Про відпустки».

Ст.45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Ст. 79 КЗпП України передбачено порядок і умови надання щорічних відпусток, так в п.4 зазначено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються роботодавцем за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року).

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Суд звертає увагу на те, що вказана в ст.11 Закону України «Про відпустку» та в ст.80 КЗпП України заборона стосується роботодавця, однак жодним чином не зобов`язує працівника використовувати у примусовому порядку надане законами право на відпустку.

Судом безспірно встановлено, що на виконання вимог чинного законодавства роботодавець включив в графік щорічних відпусток даних працівників, тим самим надав їм право на відпустку. Використання ж цього права залежить лише від волі працівника, оскільки відсутній правових механізм примусового направлення працівників у відпустку.

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони - відповідача стягуються судові витрати на користь держави.

На підставі наведеного і керуючись258-259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» - про визнання протиправним наказу - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» від 12.10.2023 року № 1760 «Про надання відпустки» ОСОБА_6 .

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» на користь ДЕРЖАВИ судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копію рішення направити сторонам для ознайомлення.

Рішення виготовлено 19.02.2024 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Кебкало Тетяна Михайлівна, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС», , адреса місця знаходження: 07101, Київська область, Вишгородський район, м. Славутич, вул. Збройних Сил України, буд. 7/1.

Суддя Т. О. Малишенко