ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2024 року

м. Харків

справа № 642/6120/23

провадження № 22ц/818/907/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут»,

відповідач ОСОБА_1 , представниця відповідача ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року в складі судді Вікторова В.В.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 120 044,89 грн за договором 4-1713С від 01 січня 2019 року, пеню в сумі 5 135,03 грн за період з 19 жовтня 2021 року по 31 липня 2022 року за договором №4-1713С від 01 січня 2019 року та судовий збір.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду до Ленінського районного суду м. Харкова.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права, оскільки суть позовних вимог не стосується визнання прав на нерухоме майно, а предметом спору є стягнення заборгованості за послуги з постачання електричної енергії, тож справа має розглядатися за місцем його реєстрації.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскільки спір виник про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання електричної енергії до приміщень, розташованих у Слобідському районі м. Харкова, цей позов згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України підсудний Комінтернівському районному суду м. Харкова за місцем знаходження даного нерухомого майна.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до вимог частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Водночас, згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Позови, що виникають з приводу нерухомого майна - це позови, пов`язані з нерухомим майном, нерухомою річчю, а тому усі позови у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна, повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 зазначила, що виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України (положення вказаної частини статті тотожні положенням частини 1 статті 30 ЦПК України) необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Такі висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів щодо нерухомого майна викладені у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18.

Правила виключної підсудності, що застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 2/1519/8500/11, провадження № 61-18680св19.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається з матеріалів справи Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за договором № 4-1713С від 01 січня 2019 року.

Із заяви-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу № 4-1713С від 01 січня 2019 року вбачається, що електрична енергія постачається споживачу ОСОБА_1 до промислових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15-16).

Отже, предметом позову у цій справі є зобов`язання, які виникають з договору про постачання електричної енергії до приміщень. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна.

З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію має пред`являтися за місцем знаходження майна, до якого вона постачалась, за правилами виключної підсудності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 та 04 березня 2020 року у справі № 757/91/19-ц.

Матеріали справи свідчать про те, що приміщення, щодо яких виникла заборгованість за оплату з постачання вказаних послуг, знаходиться в межах територіальної юрисдикції Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Таким чином, Ленінський районний суд м. Харкова дійшов правильного висновку про передачу справи за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що позовні вимоги не стосуються визнання прав на нерухоме майно, тож справа має розглядатися за місцем його реєстрації є помилковими, адже правила виключної підсудності стосуються будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно, зокрема, щодо невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися саме правила виключної підсудності.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, та підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання щодо передачі справи на розгляд іншому суду.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, та справа по суті спору не розглядалась, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.