ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6019/24 Справа № 173/2608/23 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Верхньодніпровської міської ради на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровської міської ради про визнання дій незаконними, зобов`язання виділити в натурі земельну ділянку (пай),

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до Верхньодніпровської міської ради, на предмет визнання незаконним дій Верхньодніпровської міської ради про відмову йому у виділенні в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та зобов`язання Верхньодніпровську міську раду виділити йому в натурі (на місцевості) земельну ділянку (пай) площею 5.96 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП «Нива», із земель запасу чи резерву, що розташована на території Верхньодніпровської міської ради, згідно рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року, ухваленого у цивільній справі № 173/1590/20, яким встановлено його право на земельну ділянку (пай).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в період з 1987 по 1996 рік він був членом КСП «Шлях до комунізму», яке знаходилося на території Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується записами в його трудовій книжці.

У 1995 році землі КСП «Нива» були розпайовані. Він, як член колгоспу, відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність підприємствам та організаціям», набув права на земельну частку (пай) КСП «НИВА» (колгосп «Шлях до комунізму»), оскільки на час прозпаювання земель вищевказаного колективного сільськогосподарського підприємства був внесений до списку осіб, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Нива» від 01 грудня 1995 року, виданого Боровківською сільською радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, проте сертифікат на його ім`я не виготовлявся.

За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року за ним було визнано право на земельну частку (пай) в розмірі 5.96 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області згідно Державного Акту на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» серія І-ДП № 000016 від 01 грудня 1995 року.

В даний час Верхньодніпровський район ліквідований, а повноваження щодо виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) із земель не витребуваних паїв КСП «Нива» їх власниками, надані Верхньодніпровській міській раді.

05 лютого 2021 року позивач звернувся з відповідною заявою до Верхньодніпровської міської ради, в якій просив на підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року у справі № 1733/1590/20, яке набрало чинності 10 грудня 2020 року, прийняти рішення про виділення йому в натурі (на місцевості) земельної ділянки площею 5.96 умовних кадастрових гектар, із земель невитребуваних паїв КСП «Нива», які розташовані на території колишньої Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

Листом Верхньодніпровської міської ради від 08 квітня 2021 року № 780 за підписом заступника Верхньодніпровського міського голови з питань житлово-комунального господарства, йому було відмовлено у виділенні в натурі земельної ділянки відповідно до судового рішення, з посиланням на те, що на сьогоднішній день відсутні вільні земельні ділянки резерву чи запасу комунальної власності, що відносяться до КСП «Нива», згідно Державного акту на право колективної власності на землю, придатні для передачі йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також що він не надав графічних матеріалів місця розташування земельної ділянки.

Вважаючи дії відповідача щодо неприйняття рішення стосовно виділення йому в натурі на місцевості земельної частки (паю) незаконним, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2024 року позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровської міської ради про визнання дій незаконними та про примусове виконання обов`язку в натурі - задоволено.

Визнано незаконним дії Верхньодніпровської міської ради про відмову ОСОБА_1 у виділенні в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).

Зобов`язано Верхньодніпровську міську раду виділити ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) площею 5.96 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності бувшого КСП «Нива» із земель запасу чи резерву, що розташована на території Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області на підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпровської області від 09 листопада 2020 року у справі № 173/1590/20.

Стягнуто із Верхньодніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 1073 грн 60 коп на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору (а.с. 50-55).

Рішення суду мотивовано тим, що міські ради на своїй території можуть розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), в тому числі із земель запасу, резервного фонду. Будь-яких доказів щодо відсутності земель запасу комунальної власності відповідної територіальної громади та/або земель запасу, резервного фонду, відповідачем не надано. Оскільки за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року за позивачем було визнано право на земельну частку (пай) в розмірі 5.96 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), але питання щодо виділення вказаної земельної ділянки позивачеві на місцевості Верхньодніпровська міська рада у позасудовому порядку не вирішує, тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню щодо покладення відповідних обов`язків на відповідача, в силу ч. 6 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Верхньодніпровська міська рада подала апеляційну скаргу (а.с. 60-64), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, відсутність всебічного та повного дослідження матеріалів справи. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Разом з цим зазначила, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виділення йому в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) на території Боровківської сільської ради, правонаступником якої є Верхньодніпровська міська рада, не врахував адміністративно-територіальні межі територіальної громади Верхньодніпровської міської ради, до території якої входять 11сільських та селищних громад. Визначивши для реалізації права позивача саме на території Боровківської сільської ради, суд першої інстанції позбавив вибору Верхньодніпровську міську раду у визначені вільної земельної ділянки із земель запасу чи резерву. При цьому не врахував повідомлення відповідача позивачеві про відсутність вільних земельних ділянок на зазначеній території.

Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року за позивачем було визнано право на земельну частку (пай) в розмірі 5.96 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області згідно Державного Акту на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» серія І-ДП № 000016 від 01 грудня 1995 року, що підтверджується копією рішення суду .

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

05 лютого 2021 року позивач звернувся до Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області із заявою про виділення йому в натурі (на місцевості) земельної ділянки відповідно до рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року.

Листом Верхньодніпровської міської ради від 08 квітня 2021 року № 780 за підписом заступника Верхньодніпровського міського голови з питань житлово-комунального господарства, йому було відмовлено у виділенні в натурі земельної ділянки відповідно до судового рішення, з посиланням на те, що на сьогоднішній день відсутні вільні земельні ділянки резерву чи запасу комунальної власності, що відносяться до КСП «Нива», згідно Державного акту на право колективної власності на землю, придатні для передачі йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також що він не надав графічних матеріалів місця розташування земельної ділянки, що підтверджується копією листа.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та посилаючись на ст. 14 Конституції України, ч. 2 ст. 1, ч.1 ст. 81, ч.11 ст.118, ст. 122Земельного Кодексу України, ст. 2,3,5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», суд першої інстанції зазначив, що право позивача на земельну частку (пай) встановлене рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року, яким за позивачем було визнано право на земельну частку (пай) в розмірі 5.96 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області згідно Державного Акту на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» серія І-ДП № 000016 від 01 грудня 1995 року. Рішення суду набрало законної сили 22 грудня 2020 року.

За таких встановлених обставин, суд першої інстанції вірно виснував, що право позивача на земельну частку (пай) встановлене рішенням суду, яке набрало законної сили і яке має преюдиційне значення, а повноваження щодо реалізації такого права позивача, в силу вимог ст.122 Земельного кодексу України, покладені на сільські, селищні, міські ради, в даному випадку на Верхньодніпровську міську раду, з огляду на що під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт порушення права позивача на виділення (передачу) йому земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи апелянта не приймає до уваги.

У частині 2 статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, визначені в Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Відповідно до статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

У пункті 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

За змістом частини 11 статті 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 323/323/17 та від 13 травня 2021 року № 311/3550/18 зазначено, що «у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність».

Колегія суддів відзначає, що саме на Верхньодніпровську міську раду вищенаведеними нормами законодавства покладено обов`язок реалізувати право позивача, яке встановлено в судовому рішенні та набрало законної сили.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звертався до Верхньодніпровської міської ради із заявою про виконання рішення суду та виділення йому земельної частки (паю) в натурі на місцевості. Проте, Верхньодніпровська міська рада навіть не винесла заяву позивача про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки (паю) на розгляд чергової сесії ради та протягом тривалого період ( навіть після звернення позивача з даним позовом до суду) не прийняла рішення за його заявою.

Тому спосіб захисту права вибраний позивачем є законним, адже, при зверненні до міської ради та надання достовірних документів, а саме рішення суду, яке підтверджує право ОСОБА_1 на земельну частку (пай), відповідно до положень статті 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) мають лише єдине, безальтернативне дискреційне повноваження, а саме приймати рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Тому суд має право та зобов`язаний, вбачаючи підстави для задоволення позову, зобов`язати відповідача, Верхньодніпровську міську раду, виконати безальтернативний обов`язок, який покладений на неї законом.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 травня 2023 року у справі №541/1512/21.

Колегія суддів звертає увагу, що саме такі доводи, які містяться в апеляційній скарзі, були заявлені у запереченнях відповідача на позовні вимоги до суду першої інстанції, яким повно та всебічно надано правову оцінку, а тому доводи щодо втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та вихід за межі завдання судочинства колегія суддів до уваги не приймає.

Апелянтом не надавалось достатніх доказів як суду першої інстанції, так і колегії суддів, на підтвердження відсутності земель запасу, що належать Верхньодніпровській міській раді та можуть бути виділені позивачу, як і в порушення процедури розгляду заяв про реалізацію права на отримання земельної частки (пай), таке питання відповідачем на розгляд сесії не виносилось та рішення за заявою ОСОБА_1 не приймалось, що свідчить про незаконність дій відповідача.

Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для повного задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Верхньодніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна