ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м.Суми

Справа №591/5206/21

Номер провадження 22-ц/816/232/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Колоди Ліни Валеріївни,

представників відповідача Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Панасенка Богдана Анатолійовича,

представника відповідача Державної казначейської служби України Тютюнник Тетяни Вікторівни

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Колодою Ліною Валеріївною,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2023 року у складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державної казначейської служби України про стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він на підставі свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю №1768 виданого 17 липня 1995 року Міністерством юстиції України здійснював нотаріальну діяльність, як приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу. 10 грудня 2019 року начальником Головного територіального управління юстиції у Полтавській області О.Тимченко було винесено наказ №656 від 10 грудня 2019 року «Про зупинення приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 », пунктом 1 якого зупинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки О.В. з 10 грудня 2019 року до вирішення питання по суті (не більше як на 6 місяців). На підставі п.3 вищевказаного наказу повідомлено Полтавську регіональну філію Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Ганночки О.В., внаслідок чого було зупинено нотаріальну діяльність, заблоковано доступ до Єдиного реєстру нотаріусів і до Державних реєстрів Міністерства юстиції України, виключені відомості про нього, як нотаріуса в Єдиному реєстрі нотаріусів з 10 грудня 2019 року. За спливом 6 місяців, 10 червня 2020 року він звернувся до Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України з питання розблокувати доступ приватному нотаріусу до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України та внести відомості про нього до Єдиного реєстру нотаріусів. Проте листом від 18 червня 2020 року йому було відмовлено.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили, встановлена протиправна бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) яка виразилася у не надісланні до Полтавської регіональної філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» повідомлення про відновлення нотаріальної діяльності ОСОБА_1 та надання йому доступу до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України і поновлення відомостей про ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі нотаріусів після 10 червня 2020 року у зв`язку з тим, що 6-ти місячний строк тимчасового блокування, на який було зупинено нотаріальну діяльність наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 10 грудня 2019 року №656 «Про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса ОСОБА_1 » минув. Доступ до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України йому було здійснено лише 18 березня 2021 року.

Внаслідок таких дій в період з 10 червня 2020 року по 18 березня 2021 року, тобто більше 9 місяців нотаріальна діяльність була зупинена і він був позбавлений можливості вчиняти нотаріальні дії, тим самим він не міг повноцінно здійснювати свою професійну діяльність, що негативно відобразилась на його доходах. Вважає що за цей час він отримав збитки у вигляді упущеної вигоди за 9 місяців в сумі 1026659 грн 16 коп., а також вважає, що йому була спричинена і моральна шкода, що неправомірні дії відповідача спричинили йому довготривалий стрес, який викликав порушення звичного способу життя, порушив його якість і наніс моральну шкоду яку він оцінює в 200000 грн, які просить суд стягнути з відповідача.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Колоди Л.В., подав апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що визнаючи недоведеним наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, суд першої інстанції не взяв до уваги, що розмір майнової шкоди (упущеної вигоди) не є абстрактним, а дійсно був би отриманим позивачем в разі належного (своєчасного) виконання відповідачем вимог чинного законодавства щодо поновлення нотаріальної діяльності позивача, тому ця сума є доходом, яку позивач отримує за здійснення нотаріальної діяльності. Саме таку суму доходу він очікував отримати за період з 10 червня 2020 року до 18 березня 2021 року.

Зазначає, що в наслідок протиправної бездіяльності відповідача, позивач зазнав психологічних та душевних страждань, які негативно вплинули на його психічний та фізичний стан. Через неможливість працювати за фахом та отримувати дохід, позивач мав фінансові труднощі, змушений був витрачати свій час та життя на пошук шляхів для відновлення своїх прав, звертатися за захистом своїх прав до суду. Наголошує на тому, що особливо важких душевний та психологічних страждань, позивач зазнав у в`язку з тим, що відповідач затягував виконання рішення суду. На думку заявника апеляційної скарги, суттєвим для визначення розміру моральної шкоди є те, що відповідач є суб`єктом владних повноважень, що має підвищений рівень суспільної неприйнятності і який, відповідно до ст. 19 Конституції України, має діяти відповідно до норм чинного законодавства та не порушувати права осіб.

Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на те, що сума збитків, яку просить стягнути позивач на відшкодування майнової шкоди, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу. Позивачем також не було доведено факт завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, в наслідок негативних змін у житті особи. Крім того, вказує на те, що наведений позивачем розмір витрат на правничу допомогу не відповідає ступнею складності справи, часу витраченому адвокатом на надання правничої допомоги, не відповідає критеріям реальності цих витрат, а тому не підлягає розподілу між сторонами. Позивачем не було надано до позову договору про надання адвокатських послуг, а також переліку наданих адвокатом послуг. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представників відповідачів, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю №1768 виданого 17 липня 1995 року Міністерством юстиції України здійснював нотаріальну діяльність, як приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу.

10 грудня 2019 року начальником Головного територіального управління юстиції у Полтавській області О.Тимченко було винесено наказ №656 від 10 грудня 2019 року «Про зупинення приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 », пунктом 1 якого зупинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки О.В. з 10 грудня 2019 року до вирішення питання по суті (не більше як на 6 місяців). На підставі п.3 вищевказаного наказу повідомлено Полтавську регіональну філію Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Ганночки О.В., внаслідок чого було зупинено нотаріальну діяльність, заблоковано доступ до Єдиного реєстру нотаріусів і до Державних реєстрів Міністерства юстиції України, виключені відомості про нього, як нотаріуса в Єдиному реєстрі нотаріусів з 10 грудня 2019 року. Таке зупинення мало бути не більше ніж до 10 червня 2020 року, тобто не більше 6 місяців.

10 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України з питання розблокувати доступ приватному нотаріусу до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України та внести відомості про нього до Єдиного реєстру нотаріусів. На свою заяву позивач отримав лист від 18 червня 2020 року в якому його повідомили, що Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату при Міністерстві юстиції України розгляд питання про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, виданого на ім`я позивача, перенесено, у зв`язку з його оскарженням подання ГТУЮ у Полтавській області до суду (т.1, а.с.24).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року, яке постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року залишено без змін, встановлена протиправна бездіяльність Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) яка виразилася у не надісланні до Полтавської регіональної філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» повідомлення про відновлення нотаріальної діяльності ОСОБА_1 та надання йому доступу до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України і поновлення відомостей про ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі нотаріусів після 10 червня 2020 року у зв`язку з тим, що 6-ти місячний строк тимчасового блокування, на який було зупинено нотаріальну діяльність наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 10.12.2019 року №656 «Про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса ОСОБА_1 » минув (т.1, а.с.11-14, 16-23).

Відновлення доступу приватному нотаріусу Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки О.В. до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України відбулось лише 18 березня 2021 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність шкоди у зв`язку з встановленою протиправною бездіяльністю відповідача та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Можливість отримання позивачем доходів у заявленій сумі, на думку суду, є лише припущенням позивача і подані позивачем декларації за минулі роки не підтверджують те, що за період з 10 червня 2020 року по 18 березня 2021 року доходи позивача могли б бути іншими.

Також, суд першої інстанції визнав недоведеним належними та допустимими доказами, завдання моральної шкоди, понесення моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина 2 статті 55 Конституції України).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

При застосуванні статті 1173 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі, по третє, наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною діяльністю і збитками.

У постанові від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Подібні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 201/12077/19.

За змістом ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено та не спростовується сторонами, протиправність бездіяльності відповідача, яка виразилася у не поновленні позивачу доступу до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України та не поновлення відомостей про нього в Єдиному реєстрі нотаріусів після спливу 6-ти місячного строку тимчасового блокування на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 10 грудня 2019 року.

При визначенні розміру упущеної вигоди за період з 10 червня 2020 року і до 18 березня 2021 року на загальну суму 1026659 грн 16 коп., спричиненої протиправною бездіяльністю відповідача, ОСОБА_1 виходив із середньомісячного доходу від здійснення нотаріальної діяльності, отриманого ним за останні 17 місяців перед зупиненням його діяльності.

Проте, як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, заявлений до стягнення розмір упущеної вигоди ґрунтується виключно на припущеннях позивача.

Так, розмір доходів приватного нотаріуса не є сталим показником і залежить виключно від кількості вчинених нотаріальних дій. Стягнення ОСОБА_1 плати за вчинення нотаріальних дій у 2018 році на суму 1325340 грн 00 коп. не свідчить про те, що такий же середньомісячний розмір доходу він би отримував і у період з 10 червня 2020 року до 18 березня 2021 року, у випадку своєчасного надання йому доступу до реєстрів та поновлення відомостей про нього в Єдиному реєстрі нотаріусів, зважаючи на те, що протягом 6-ти місяців нотаріальної діяльності не здійснював.

Матеріали справи не місять довідок приватного нотаріуса від 03 червня 2021 року, на яку посилається ОСОБА_1 у своєму позові.

Таким чином, оскільки позивачем не було надано інстанційним судам належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження розміру майнової шкоди, у виді упущеної вигоди, спричиненої в наслідок протиправної бездіяльності відповідача, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині вимог.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди.

Зокрема, згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. ч. 1- 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 560/798/16-а, у постановах від 24 березня 2021 року у справі № 545/1871/19 , від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19, 24 березня 2020 року у справі №818/607/17, у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди ( Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 227/2918/19 Верховний Суд зазначив, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. ( висновки Верховного Суду у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 227/2918/19 ; у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 545/1871/19; у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням завдавача шкоди як обов`язкових елементів для можливості відшкодування шкоди.

Такі висновки суду не відповідають вищенаведеним нормам, встановленим у справі обставинам та наявним у справі доказам.

Судом першої інстанції, визнаючи недоведеним спричинення позивачу моральної шкоди, не враховано, що в наслідок не направлення відповідачем до Полтавської регіональної філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» повідомлення про відновлення діяльності позивача та надання йому доступу до реєстрів, позивач позбавлений можливості здійснювати нотаріальної діяльності та був змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції.

Враховуючи характер допущених стосовно позивача порушень, обсяг та глибину його моральних страждань, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, на користь позивача підлягає стягненню з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету на відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

Таким чином, у відповідності до положень п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, та ухвалення в цій частині нове рішення, яким стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 10000 грн 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Як передбачено частинами 2 - 5, 8 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 (пункт 3.2) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до п. 6 та п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать і консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво в судах тощо.

Як вже було зазначено вище, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01.10.2018 у справі №569/17904/17, від 13.12.2018 у справі №816/2096/17.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі №826/15063/18.

Встановлено, що в суді першої інстанції представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювала адвокат Колода Л.В., на підтвердження розміру понесених позивачем судових витрат, у визначені ч. 8 ст. 141 ЦПК України строки, було надано:

- договір про надання правової допомоги від 01 липня 2021 року, укладений між адвокатом Колодою Л.В. та Ганночкою О.В., яким сторони узгодили, що клієнт адвокату сплачує винагороду (гонорар), розмір якого, умови та порядок розрахунку, визначено сторонами в додатку №1 до цього договору (т.1, а.с. 124-126, 127-128);

- акт наданих послуг від 18 січня 2022 року, за яким адвокат надав клієнту таку професійну правничу допомогу у цивільній справі №591/5206/21: усна консультація без вивчення документів (2 години, загальна вартість 400 грн); опрацювання законодавчої бази, вивчення судової практики, вивчення наданих клієнтом документів (6 годин, загальна вартість 3000 грн); усна юридична консультація з вивчення документів та ознайомлення з наданими письмовими документами (2 години, загальна вартість 1000 грн); складання позовної заяви (11000 грн); виготовлення необхідної кількості копій документів, надіслання позову до суду (4 години, загальна вартість 2000 грн); складання клопотання до Зарічного районного суду м. Суми про проведення судового засідання режимі відеоконференції (1 арк, вартістю 500 грн); складанні відповіді на відзив (1 арк., вартістю 7000 грн); надіслання копій відповіді на відзив відповідачам та оригіналу в суд (1 година, вартість 500 грн); судове засідання по справі №591/5206/21 (вартістю 6000 грн); складання заяви про розподіл (компенсацію судових витрат у цивільній справі (3 арк., вартістю 1500 грн); виготовлення необхідної кількості копій з документів до заяви про розподіл судових витрат, направлення відповідачу та до суду (2 години, вартістю 1000 грн) (т.1, а.с. 123).

Вирішуючи питання з приводу відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в заявленій сумі (33900 грн), колегія суддів враховує такі обставини: детальний перелік послуг згідно з додатком №2 до акта надання послуг від 18 січня 2022 року, час, витрачений фахівцем саме у галузі права, участь представника позивача у судових засідання в суді першої інстанції, складені заяви та клопотання з приводу процесуальних питань, а також співмірність із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, з обсягом виконаної адвокатом роботи.

Виготовлення копій документів та надіслання їх відповідачам та суду не є професійною правничою допомогою і не потребує спеціальних юридичних знань у галузі права, що узгоджується з висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2021 року у справі №580/2610/19.

За результатами оцінки таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованим, об`єктивним і таким, що підпадає під критерій розумності, є розмір витрат на оплату таких послуг адвоката у сумі 10000 грн, а не 33900 грн 00 коп., як зазначено у заяві позивача та акті наданих послуг.

Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (на 0,82%), з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету на користь позивача належить стягнути 82 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Колодою Ліною Валеріївною, задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2023 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 10000 гривень 00 копійок моральної шкоди та 82 гривні 00 копійок витрат правничої допомоги, понесених позивачем в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16 лютого 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова