Справа № 211/7950/23
Провадження № 2/211/477/24
РІШЕННЯ

іменем України

28 травня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Данилової О.Д.,

представника позивача - ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради, Металургійно- ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту роздільного проживання матері і дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання дитини разом із батьком, -

встановив:

позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд встановити факт окремого (роздільного) проживання по різних адресах матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з його батьком ОСОБА_3 за місцем його фактичного перебування; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до повноліття дитини. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що під час шлюбу з ОСОБА_2 у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У шлюбі сторони у справі перебувають 14 років, але сім`я розпалась і вони перервали спільне проживання, ведення господарства і наразі мешкають за різними адресами. Причиною розпаду сім`ї є подружня зрада з боку відповідача, яка заявила позивачу, що бажає створити зі своїм коханцем нову сім`ю, після чого залишила позивача та їх сина, і зараз мешкає з іншим чоловіком у фактичних шлюбних відносинах. Таким чином, з серпня 2023 року вони остаточно припинили подружні відносини і поновлювати їх не мають наміру. Весь час відсутності відповідача у сім`ї, позивач особисто піклується про їх малолітнього сина, надає йому увагу та догляд, займається його вихованням та облаштовує його побут. Тому позивач просить задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою суду від 11.01.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, зобов`язано виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради письмовий висновок щодо розв`язання спору з приводу визначення місця проживання дитини, на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Ухвалою суду від 07.03.2024 залучено в якості третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Протокольною ухвалою від 24.04.2024 підготовче судове засідання закрите та справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Саліна М.О. на позовних вимогах наполягала та просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтвердила факт того, що її з позивачем спільний син проживає разом з батьком, оскільки вона створила сім`ю з іншим чоловіком та мешкає з ним.

Начальник служби у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради Займукова І.А. звернулась до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника служби.

Т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про розгляд справи у відсутність представника ТЦК, за наявними в матеріалах справи документами, позовні вимоги не підтримав.

Вислухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає позовні вимоги частково доведеними і обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 15 травня 2009 року перебувають у зареєстрованому шлюбу (а.с. 9). Від шлюбу сторони у справі мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 10).

Як зазначено у позовній заяві та не спростовано відповідачем, стосунки між сторонами припинено з серпня 2023 року у зв`язку з подружньою зрадою з боку відповідача. Сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Як вбачається з акту від 04.12.2023 малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає разом з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з 2018 року; дружина ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає з серпня 2023 року (а.с. 11).

Виконавчим комітетом Металургійної районної в місті ради надано висновок від 13.02.2024 за №1п/29-567, з якого вбачається, що виконком вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком ОСОБА_3 (а.с. 37).

Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як визначено статтями 141, 153 Сімейного Кодексу України, яка кореспондує зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі статтею 157 Сімейного Кодексу України, частинами 1, 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

У розумінні положень статті 160, статті 161 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Так, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 Сімейного Кодексу України, які б свідчили про неможливість проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком ОСОБА_3 . До того ж відповідач визнала позовні вимоги в цій частині та виконком, у свою чергу, таокж вважає це за доцільне. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дитини суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За положеннями ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Приписами ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов в цій частині вимоги також задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду.

Нормами ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Датою подачі позову є 12 грудня 2023 року.

Щодо вимоги про встановлення факту роздільного проживання матері і дитини, суд зазначає таке. Хоча справа і розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, встановлення факту роздільного проживання матері і дитини має бути розглянуте судом в межах та за правилами окремого провадження.

Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі суд зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи та організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Заінтересовані особи визначаються у справі залежно від мети встановлення юридичних фактів.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Із пунктів 1, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами) вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 318 ЦПК України встановлені вимоги до змісту заяви, у заяві повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт (ч. 1 ст. 319 ЦПК України).

Таким чином, з аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_3 , він не зазначає, які юридичні наслідки безпосередньо породжує розгляд даної вимоги та встановлення вказаного ним факту. Окрім цього, факт роздільного проживання дитини та матері не оспорювався жодним з учасників справи. Також позивачем не надано доказів неможливості встановлення даного факту у поза судовому порядку, документів, які б слугували підставою звернення до компетентних органів з метою вирішення даного питання.

При цьому метою заявленого ним встановлення факту роздільного проживання дитини та матері, йому, на його думку, потрібно для захисту права сина на можливість спокійного життя та отримання освіти. Однак, законодавством не передбачено встановлення юридичного факту з метою майбутніх та потенційно можливих ускладнень щодо соціальних прав.

Отже, слід дійти висновку, що позивач звернувся до суду з метою закріплення факту, який ніким не оспорюються та не ставиться під сумнів.

Частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту.

До сфери п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України також належать суміжні способи захисту прав, що не вносять змін до існуючих правовідносин. Зокрема, у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.

Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Суд у даній справі не встановив факт порушення особистих прав позивача, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом факту, про який просив позивач.

Верховний Суд України у листі від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

На думку суду, встановлення факту роздільного проживання дитини та матері не породжує жодних юридичних наслідків, зокрема тих, про які зазначено у позовній заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача як батька, зокрема тих, про які він зазначив у позові.

Ураховуючи наведене, суд доходить висновку, що у задоволенні даної вимоги ОСОБА_3 слід відмовити у зв`язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, то на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1 610,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 206, 247, 263-265, 293, 294, 315, 318, 319, 354, 355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , за місцем проживання батька.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів її заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, на користь батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , починаючи стягнення з 12 грудня 2023 року.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

На підставі п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 03 червня 2024 р.

Суддя Д.М. Ніколенко