Справа № 939/996/24
РІШЕННЯ

Іменем України

15 жовтня 2024 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді - Герасименко М.М.

за участю секретаря - Рассказової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Бородянці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 12 грудня 2020 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син - ОСОБА_3 . У січні 2021 року він (позивач) посварився із дружиною, після чого вона зібрала речі та виїхала з квартири, залишивши сина разом із ним ( ОСОБА_1 ). Всі спроби вмовити ОСОБА_2 повернутися і жити разом однією сім`єю не принесли результатів, відносини між ними не налагодилися, на даний час йому не відомо де проживає відповідачка, адже останній раз бачив її у січні 2022 року. За рішенням Бородянського районного суду Київської області від 03 квітня 2024 року шлюб між ним і ОСОБА_2 було розірвано. Фактично з січня 2022 року відповідачка не приймає участі у вихованні сина, всі витрати на харчування, одяг, іграшки та медичне обслуговування дитини він (позивач) забезпечує самостійно. Жодних перешкод у спілкуванні ОСОБА_2 з дитиною він (позивач) не чинив, вона обізнана про місце проживання сина та має всі його (позивача) контактні дані, проте за останні роки відповідачка не здійснила жодної спроби налагодити відносини з дитиною, що свідчить про її вольове бажання не виконувати свій батьківський обов`язок. Матір ОСОБА_5 свідомо нехтує своїм батьківським обов`язком, чим принижує гідність дитини, що може провокувати в сина відчуття неповноцінності, через формальну наявність біологічної матері, яка фактично є чужою людиною, але продовжує мати певні юридичні права відносно своєї дитини, якою нехтує. З огляду на зазначене, оскільки вказані обставини можуть у подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини, як моральних, так і правових, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За ухвалою суду від 16 травня 2023 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

За ухвалою суду від 09 вересня 2024 року було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Горячев О.А. позов підтримали та просили його задовольнити. ОСОБА_1 в судовому засіданні також повідомив про те, що він є військовозобов`язаним і перебуває на військовому обліку.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, відповідно до заяви просила розглянути справу без її участі, позов визнала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради свого представника в судове засідання не направила, просила розглянути справу без його участі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи та оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6-9, 11-14, 16).

З 12 грудня 2020 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Бородянського районного суду Київської області від 03 квітня 2024 року (а.с. 15, 19-20).

З копії характеристики, виданої 03 квітня 2024 року директором ТОВ «Кідс Фемілі», вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує приватний заклад дошкільної освіти «Кідс Фемілі» в м. Ірпінь з 01 лютого 2024 року. Зі слів вихователів ОСОБА_5 завжди в доброму настрої, позитивний, до батька відноситься з повагою і теплом. Батька ОСОБА_5 можна охарактеризувати як порядну, добру, чутливу до свого сина людину, таким, що приділяє увагу вихованню і розвитку здібностей дитини. Також, у характеристиці вказано, що за весь період з 01 лютого 2024 року по 03 квітня 2024 року вихователі ОСОБА_5 жодного разу не помітили поганого ставлення як ОСОБА_6 до сина, так і сина до батька. ОСОБА_7 завжди приймає активну участь у святкових заходах і жодного разу не пропустив зібрання батьків. Вихователі та керівник закладу дошкільної освіти жодного разу не бачили матір ОСОБА_5 , його завжди забирає батько (а.с. 24).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 229234777 від 22 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Згідно з копією довідки № ЛП00-000011 від 14 березня 2024 року ОСОБА_1 працює на посаді директора філії ПТ «Ломбард Парус» ТОВ «Глобал Франчайзінг» і його дохід за період з 01 березня 2023 року по 29 лютого 2024 року становить 83 120 гривень (а.с. 23).

З копії характеристики, виданої 03 квітня 2024 року директором ПТ «Ломбард Парус», вбачається, зокрема, що ОСОБА_1 користується авторитетом серед колег по роботі та сина (а.с. 22).

Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області № 74/383 від 25 червня 2024 року було затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 72, 73-74).

З висновку органу опіки та піклування вбачається, що 10 червня 2024 року на електронну адресу служби надійшла заява від ОСОБА_2 , у якій вона зазначила, що на початку 2021 року після сварки з батьком дитини, вона виїхала з квартири та поїхала проживати в інше місто, дитину залишила з батьком; спілкуватися із сином та батьком у неї бажання немає, в м. Ірпінь повертатися не планує, має плани виїхати за кордон; проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заперечує (а.с. 73-74).

Додатково позивач надав копію рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 26 вересня 2023 року № 115/35 про надання малолітньому ОСОБА_3 статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, звертаючи увагу суду, що таке рішення видано саме за його заявою, а тому, на його думку, наведене свідчить, що саме він здійснює догляд за дитиною (а.с. 86).

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що знайомий з позивачем з дитинства. Його дитина та дитина позивача наразі відвідують один дошкільний заклад. У дитячий садочок ОСОБА_5 відводить його батько. З розмов позивача зрозумів, що відповідачка у житті ОСОБА_5 відсутня. Наразі вихованням ОСОБА_5 займається позивач, якому ще допомагають його батьки.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що знайомий з позивачем з студентських років, він є хрещеним батьком ОСОБА_5 . Наразі вихованням ОСОБА_5 займається позивач, якому ще допомагають його батьки. Відповідачку після повномасштабного вторгнення РФ на територію України взагалі не бачив. Знає, що сторони не живуть разом, чи піклується відповідачка про дитину йому не відомо.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно до ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Частиною 4 ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Пленум Верховного Суду України у п. 15, 16, 18 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначив, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа Мамчур проти України від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09, параграф 100).

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

З наведеного вбачається, що права батьків і дітей становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у право на повагу до приватного та сімейного життя. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, однак права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, які повинні бути в першу чергу враховані судом, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується із правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 718/337/17 та від 16 січня 2019 року у справі № 465/3694/14-ц.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (заява № 39948/06) зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

Відповідно до вимог статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З урахуванням вказаних норм, суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування Ірпінської міської ради Київської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і вважає його необґрунтованим, оскільки вказаний висновок не містить відомостей про те, яким саме чином позбавлення відповідачки батьківських прав захистить інтереси її сина, а також обставин, які б свідчили про намагання органу опіки та піклування, як відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини.

Крім того, суд не приймає визнання відповідачкою позову щодо позбавлення її батьківських прав, оскільки не може покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачкою, не дослідивши обставин справи.

Тобто повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення.

Суд вважає, що подана до суду ОСОБА_2 заява, в якій вона визнає позовні вимоги та просить їх задовольнити, не може свідчити про те, що вона свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а визнання відповідачкою позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі 607/15704/22 та від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22.

Також суд враховує положення ч. 3 ст. 155 СК України, відповідно до яких відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Прохання відповідачки про позбавлення її батьківських прав не узгоджується із приписами п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, що вказує на необхідність з`ясування обставин саме ухилення від виконання батьківського обов`язку.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Так, Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі 401/1944/22 зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині першій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні докази в справі, суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх доказів того, що поведінка відповідачки ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками щодо дитини.

Покази свідків також не підтверджують свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, вони свідчать лише про те, що сторони не проживають разом і після повномасштабного вторгнення РФ на територію України свідки не бачили відповідачку.

Щодо копії рішення виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 26 вересня 2023 року № 115/35, яку надав позивач, звертаючи увагу суду, що таке рішення видано саме за його заявою, слід зазначити, що таке рішення може надаватися за заявою одного із батьків, незалежно від їхнього спільного проживання, проте воно не доводить факту самостійного догляду позивача за дитиною. Крім того, як вбачається з вказаного рішення службою у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради під час надання висновку оцінки потреб сім`ї від 29 серпня 2023 року встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьками.

З урахуванням наведених вище норм права, які покликані на забезпечення перш за все інтересів дитини, встановлених судом обставин, відсутності належних і допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, суд приходить до висновку, що спільне прохання сторін про позбавлення відповідачки батьківських прав зумовлене створенням між собою штучного спору з приводу позбавлення батьківських прав, а не утворенням для ОСОБА_2 негативних наслідків у виді позбавлення батьківських прав.

Також, слід звернути увагу на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» було оголошено загальну мобілізацію у зв`язку з воєнним станом, введеним в Україні Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, який у подальшому був неодноразово продовжений і триває на даний час.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є особою, яка перебуває на військовому обліку та є військовозобов`язаним, що не виключає можливості того, що даний позов пред`явлений позивачем з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період.

Враховуючи вищевикладене, оскільки судом не встановлено переконливих доказів винної поведінки відповідачки щодо нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, а також з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і відмова матері від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, то суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 2, 10-13, 258, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 04 листопада 2024 року.

СуддяМ.Герасименко