ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 689/1054/24

Провадження № 22-ц/4820/1843/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 08 серпня 2024 року (суддя Соловйов А.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Ярмолинецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту самостійного виховання дітей,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Ярмолинецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту самостійного виховання дітей.

Позовна заява мотивована тим, що з 18.07.2011 року по 10.04.2020 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із нею та перебувають на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дітей не бере, перебуває на території Республіки Польща. Спорів із відповідачем щодо місця проживання дітей немає. Вона ж є військовослужбовцем, звільнятись з військової служби не планує, однак, може бути у будь-який час переведеною для проходження військової служби за межі області, у зв`язку із чим не зможе виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню дітей. У разі виникнення такої ситуації, з метою надати належний захист прав дітей з боку держави, змушена звернутись до суду із даним позовом.

Зазначена вимога підлягає розгляду саме в порядку позовного провадження, оскільки спір між батьками про виховання дітей не може розглядатись в порядку окремого провадження.

Із урахуванням викладеного, просила суд встановити факт самостійного виховання позивачкою дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 08 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою помилково обрано спосіб захисту, який сам по собі не захищає стверджуване право, а створює лише передумови для майбутнього вирішення організаційних питань військової служби.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги, зазначено, що судом необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції до закриття підготовчого провадження жодним чином не вказав позивачу про необхідність розгляду справи в порядку окремого провадження. Вважає, що за обставин, які склалися у даній справі та визначених нею учасників та мети подання позовної заяви, заявлені нею вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України. Своїм рішенням суд першої інстанції чинить перешкоди апелянту у доступі до правосуддя. На думку апелянтки, обраний нею спосіб судового захисту відповідає частині 2 статті 5 ЦПК України та є найбільш ефективним, оскільки позбавлення батька батьківських прав відносно дітей є крайнім засобом впливу на нього. Крім того, суд першої інстанції не опитав її в якості свідка та не витребував докази того, що відповідач тривалий час дійсно перебуває за межами України, ухвалив рішення не повідомивши позивача про розгляд справи та за відсутності заяви про розгляд справи без її участі.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі не надходило.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від апелянтки надійшла заява про розгляд справи без її участі. Апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що з 28.02.2022 року ОСОБА_1 проходить військову службу військова частина НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком НОМЕР_2 від 13.11.2023 року.

Із 18.07.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Ярмолинецького районного суду у справі №689/56/20 від 10.03.2020 р. розірвано.

В шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження НОМЕР_3 від 22.08.2012 р. та НОМЕР_4 від 04.07.2016 р. відповідно.

Позивачка ОСОБА_1 разом із дітьми проживають разом за адресою АДРЕСА_1 , без реєстрації, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №64 від 27.03.2024 року.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Ярмолинецької селищної ради №92 від 24.05.2024 року.

Згідно довідки від 27.03.2024 року та характеристик учнів ОСОБА_6 , ОСОБА_5 виданих Ясенівською гімназією, батько із дітьми не спілкується, з сім`єю не проживає, участі у вихованні дітей не бере, з класними керівниками на зв`язок не виходить.

Позивач зверталась до органу опіки і піклування Ярмолинецької селищної ради про надання рішення про здійснення одноосібного виховання дітей, однак, листом від 15.04.2024 р. №769 отримала відмову з тих мотивів, що надання такого рішення не належить до компетенції цього органу.

Відносини по вихованню дітей регулюються нормами СК України на засадах добровільності. Так, згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 54 СК України, усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України.

Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

У справах позовного провадження встановлення факту самостійного виховання дітей, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною 1 статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

З огляду на викладене апеляційний суд констатує, у справі, що переглядається вимога про встановлення факту самостійного виховання дітей, без заявлення інших позовних вимог, у зв`язку з чим цей факт встановлюється, не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав позивачки, а є лише підставою для вирішення інших позовних вимог, іншої справи.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20).

Твердження апелянтки щодо розгляду справи судом першої інстанції без належного її повідомлення є безпідставними. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 про розгляд справи 08.08.2024 року 11-00 год. була повідомлена належним чином, відповідно до п.4 частини 8 статті 128 ЦПК України.

Обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у позовній вимозі про встановлення факту самостійного виховання дітей, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 08 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 листопада 2024 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк