Справа № 155/1304/23 Головуючий у 1 інстанції: Сметана В. М.
Провадження № 22-ц/802/25/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

заявника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ) Міністерства оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , на ухвалу Горохівського районного суду Волинської області від 29 серпня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву мотивує тим, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , про що складено актовий запис № 1 від 23.02.1976 р.

Скаржниця на даний момент проживає та зареєстрована у АДРЕСА_1 .

Стверджує, що за зазначеною адресою протягом останніх п`яти років проживав спільно з нею лише її син - ОСОБА_3 , який також був єдиним годувальником і опікуном в сім`ї, що підтверджується довідкою Горохівської міської ради Луцького району Волинської області № 620 від 21.07.2023 за підписом старости Горохівської міської ради ОСОБА_4 та свідченнями сусідів, які проживають поруч та які підтвердили факт спільного проживання у своїх письмових поясненнях.

03 лютого 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, стрілець - снайпер гірсько-штурмового відділення гірсько-штурмового взводу гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_3 , був призваний на військову службу І відділом Луцького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Волинської області через військову агресію російської федерації проти України. Він здійснював обов`язок щодо захисту територіальної цілісності та незалежності України, отримував заробітну плату як військовослужбовець.

Заявниця досягла пенсійного віку, за станом здоров`я працювати не може та перебувала на його утриманні. Зі слів заявниці, син систематично на постійній основі до призову на військову службу, забезпечував заявницю продуктами харчування, купував одяг, товари першої необхідності, здійснював розрахунок за комунальні послуги, тощо. Після мобілізації продовжував фінансово допомагати заявниці.

Інших джерел доходів вона не мала та не має. Тому заробіток сина був основним джерелом доходу їх сім`ї та засобом для існування. Допомога, яка надавалась її сином, була для неї хоч і не єдиним, проте постійним і основним джерелом засобів до існування.

Сповіщенням № 104 від 24 квітня 2023 року, командиром військової частини НОМЕР_4 , майором ОСОБА_5 та сповіщенням сім`ї № 53 від 25 квітня 2023 року, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , підполковником ОСОБА_6 повідомлено, що її син, солдат ОСОБА_3 , зник безвісти ІНФОРМАЦІЯ_4 під час ведення бойових дій з військовим формуванням російської федерації поблизу населеного пункту Богданівка, Донецької області. Метою встановлення вищевказаних фактів є необхідність в оформленні необхідних документів для призначення пенсії (матеріальної допомоги) і надання пільг в установленому законом порядку.

Згодом заявниця звернулася до Військової частини НОМЕР_1 - Управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Міністерства оборони України з вимогою щодо виплати грошового забезпечення за безвісти зниклого сина.

За результатами розгляду, фінансово-економічна служба управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за дорученням начальника штабу - заступника командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відмовила у виплаті зазначеного грошового забезпечення, оскільки Заявниця не відноситься до категорій осіб, що мають право на таку виплату, а тому відсутні підстави для її призначення, при цьому зазначивши наступне.

«Виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частинами, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей».

У відповіді також повідомлено, що прийнято рішення щодо виплати грошового забезпечення, ОСОБА_7 - законному представнику неповнолітньої дитини ОСОБА_8 (сина ОСОБА_3 ).

Просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_1 перебувала на утриманні сина ОСОБА_3 , який зник безвісти ІНФОРМАЦІЯ_4 під час ведення бойових дій з військовим формуванням російської федерації поблизу населеного пункту Богданівка, Донецької області.

Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 29 серпня 2023 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_1 ) Міністерства оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення.

Роз`яснено заявнику ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

В апеляційній скарзі заявниця, в інтересах якої діє її представник, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким її заяву задовольнити.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення заявника та представника заявника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги заявниці пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявниці з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

У серпні ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту перебувала на утриманні сина ОСОБА_3 , який зник безвісти ІНФОРМАЦІЯ_4 під час ведення бойових дій з військовим формуванням російської федерації поблизу населеного пункту Богданівка, Донецької області.

Метою встановлення вказаного юридичного факту позивачка зазначила - призначення та отримання грошового забезпечення за безвісти зниклого сина.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах: від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, провадження № 14-481цс19; від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16, провадження № 14-573цс19.

У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

Згідно з положеннями частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

У той же час перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Зокрема, згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи нам утриманні.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особами особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

При цьому, між ОСОБА_1 та Оперативним командуванням «Захід (військова частина НОМЕР_1 ) Міністерства оборони України не може бути спору про право на соціальні виплати, оскільки останнє не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.

Тлумачення наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту перебування фізичної особи на утриманні, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України.

Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду за наслідками розгляду 18 січня 2024 року справи № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц(провадження № 14-505цс19), та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та повинен розглядатися адміністративним судом, оскільки юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.1 ст.379 ЦПК України, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

З огляду на те, що в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення за результатом розгляду заяви, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 367,369,374,379,381,382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Горохівського районного суду Волинської області від 29 серпня 2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: