Справа № 449/1582/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2024 р. м. Перемишляни

Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Савчака А.В.,

секретаря судових засідань Винницької А.Р.,

позивачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

представника органу опіки та піклування Куніцької Г.І.,

розглядаючи у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду в м. Перемишляни справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Третьої особи: органу опіки і піклування Перемишлянської міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулись до суду з позовом та просять позбавити відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначити їх опікуном ОСОБА_4 .

Свої вимоги мотивують тим, що відповідач ОСОБА_3 являється їх сином, а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 їх онуком. Батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка згідно рішення Перемишлянського районного суду від 17.03.2021р. позбавлена батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 . Позивачі зазначають, що їх онук ОСОБА_4 з ОСОБА_6 проживав разом з ними в м.Перемишляни, оскільки його батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 навчались в медичному закладі в м.Івано-Франківськ і провідували сина тільки у вихідні дні. У 2017 році позивачі разом з онуком ОСОБА_4 переїхали проживати у Польщу, де він відвідував дитячий садок, а згодом школу. Позивачі повністю займались вихованням і утриманням онука. З 2019р. відповідач ОСОБА_3 перестав провідувати сина, не цікавився його життям та вихованням. В лютому 2022р. позивачі разом з онуком ОСОБА_4 переїхали проживати до України, та продовжували про нього піклуватись, оскільки батьки ним не цікавились. ОСОБА_4 спочатку навчався індивідуально, а згодом адаптувався до змін і пішов в школу. З 2019р. відповідач ОСОБА_3 самоусунувся від утримання та виховання сина ОСОБА_4 .

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засідання заявлений позов підтримала. Бажала дати суду покази в якості свідка.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засідання заявлений позов підтримав. Бажав дати суду покази в якості свідка.

Відповідачу ОСОБА_3 була забезпечена участь в судових засіданнях в режимі відеоконференцзв`язку. Однак, відповідач лише 12.06.2024 року вийшов на відеоконференцзв`язок, однак через кілька хвилин від`єднався і участі в наступних судових засіданнях не брав. З направлених до суду заявах випливає, що відповідач проти позову заперечує. Стверджує, що позов сфальсифікований позивачами. Дозволу на проживання сина ОСОБА_4 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 він не давав, він давав дозвіл на відвідання м.Перемишляни на кілька днів. Також він давав позивачам довіреність на зняття його з реєстрації в м.Перемишляни та закриття його банківських рахунків, а вони скористались цим і сфальсифікували дану позовну заяву. Він неодноразово просив позивачів повернути сина до Польщі, однак його прохання проігноровано. Також відповідач вважав, що оскільки він постійно проживає за кордоном і набув польське громадянство - така справа не може розглядатись в Україні.

В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Перемишлянської міської ради Куніцька Г.І. позов заперечила, зазначила що немає доказів невиконання відповідачем ОСОБА_3 батьківських обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_4 . Підтримала висновок органу опіки та піклування від 21.03.2024р. про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 .

Дослідивши подані сторонами документи, допитавши свідків та позивачів в якості свідків, суд прийшов до наступного висновку.

Суд не погоджується з позицією відповідача щодо непідсудності даної справи Перемишлянському районному суду Львівської області, оскільки, відповідач постійно проживає за кордоном і на момент винесення рішення набув громадянство Республіки Польща, з огляду на таке:

відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України дана справа підсудна суду, оскільки місце проживання відповідача зареєстроване в м.Перемишляни;

відповідач має зареєстрований електронний кабінет і належним чином повідомлявся про час і місце судового розгляду (відповідно до ст.130 ЦПК України);

за клопотанням відповідача йому було забезпечено участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку;

наявність в відповідача громадянства іншої країни та постійне проживання його за кордоном не є перешкодою для розгляду даної справи відповідно до норм ЦПК України.

Окрім того, до втрати чи позбавлення відповідача громадянства України, - такий у правових відносинах з Україною вважається громадянином України (незалежно від наявності громадянства іноземної держави).

Згідно свідоцтва про народження (а.с.23) позивачі є батьками відповідача.

Згідно свідоцтва про народження (а.с.24) слідує, що батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Згідно рішення Перемишлянського районного суд від 06.07.2020р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

Згідно рішення Перемишлянського районного суд від 17.03.2021р. (а.с.10-11) ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно копії закордонного паспорту ОСОБА_4 (а.с.32) такий дійсно неодноразово у 2019 році перетинав державний кордон. Йому також 30.12.2020 року була видана «Карта побуту» Республіки Польща (а.с.33).

Згідно інформації наданої Державною прикордонною службою України, позивачі разом з внуком ОСОБА_4 неодноразово з 2018 по 2022 р. перетинали державний кордон України з Республікою Польща.

Згідно висновку органу опіки та піклування Перемишлянської міської ради від 21.03.2024р. (а.с.96-99) слідує, що ОСОБА_3 недоцільно позбавляти батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 .

В матеріалах справи також міститься багато документів: дипломи та фото (а.с.40-53, 154-168), - які підтверджують досягнення та здібності ОСОБА_4 . Дані документи в сукупності з іншими доказами підтверджують те, що позивачі належним чином дбають про виховання та навчання внука.

Скрін-шоти з переписки між сторонами (а.с.146-151) свідчать, що між сторонами є доволі напруженими відносини.

Допитаний в судовому засідання в якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що йому відомо, що відповідач ОСОБА_3 в останні роки не займається вихованням свого сина ОСОБА_8 . Вихованням ОСОБА_4 займаються позивачі. Останній раз з відповідачем він спілкувався, ще до війни. Оскільки він є членом виконкому Перемишлянської міської ради, - вні брав участь у голосуванні за висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 . Повідомив суду, що голосування членів виконкому було дуже швидким і без особливого обговорення (все зайняло біля 6 хвилин). З 26 членів виконкому лише він один голосував проти висновку.

Допитаний в судовому засідання в якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що вихованням ОСОБА_4 дійсно займаються позивачі. Знає їх внука як здібну і виховану дитину. Батьки дитини вчились в Івано-Франківську, а дитиною займались позивачі. Згодом вони виїхали до Польщі. Зараз позивачі з внуком повернулись і проживають в м.Перемишляни.

Допитана в якості свідка позивачка ОСОБА_1 дала суду такі покази. Оскільки, після народження внука, син з невісткою навчались в університеті, - то вони піклувались і займались вихованням внука. В 2017 році вони виїхали до Польщі, а з 2018 року діти і внук приїхали до них. В Польщі діти і внук оформили «карти побуту». Внук фактично проживав з позивачами, оскільки його батьки не мали на нього часу. В 2020 році відносини між ними стали напруженими, син то забирав то віддавав їм внука. В 2021 році вони з внуком приїхали на канікули в Україну і він трохи походив в українську школу. Йому сподобалось. Він був замкнутою дитиною і боявся тата. Згодом в 2022 році вони приїхали з ним в Україну і він захотів залишитись і ходити в школу тут. Крім них до нього нікому немає діла.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_2 підтримав покази надані дружиною. Стверджував, що їх син влаштовував у Польщі скандали при внукові, погрожував відправити дитину в інтернат. Вони приїхали з внуком до України перед самою війною і залишаються тут до тепер.

Суд також враховує позицію відповідача висловлену ним у адресованих суду заявах та клопотаннях в частині того, що: він заперечує проти позову; позивачі скористались наданою ним довіреністю, щоб вивезти дитину і відмовляються її повертати відповідачу. При цьому, як вбачається з обставин справи, до приїзду дитини в Україну - місцем її постійного проживання була Республіка Польща.

Згідно ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини.

Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наданих суду і досліджених доказів судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені жодними доказами.

У справі також відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування (в тому числі докази вжиття таких заходів на території Республіки Польща).

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Окрім показів самих позивачів, суду не надано будь-яких інших доказів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Незважаючи на те, що позивачі належним чином дбають за виховання і розвиток внука, - дана обставина, сама по собі, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав батька дитини.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивачі не довели, та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1

АДРЕСА_1

Позивач: ОСОБА_2

АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_3 ,

Зареєстрований АДРЕСА_1

Третя особа: орган опіки і піклування Перемишлянської міської ради

м.Перемишляни, вул.Привокзальна,3

Повний текст судового рішення виготовлено 01.11.2024р.

Суддя А. В. Савчак