ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/196/24 Справа № 173/2080/21 Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року у справі №173/2080/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якій просив суд стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість у загальному розмірі 158933,33 грн, що виникла станом на 12 серпня 2021 року за кредитним договором №DZD0GK00770016 від 04 грудня 2006 року, та складається з:

- 7440,23 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

- 45335,66 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 106157,44 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, та солідарно судові витрати по справі, обґрунтовуючи це тим, що 04 грудня 2006 року позивач та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №DZD0GK00770016, відповідно умов якого відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією та інших витрат за договором. Також умовами договору передбачено, що у разі порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Банк свої зобов`язання виконав, надавши відповідачеві кредит у розмірі 55000 грн, однак, в порушення вимог ст.ст.509,526,1054 ЦПК України, ОСОБА_1 не здійснював погашення заборгованості за кредитом в порядку та строк, встановлені умовами договору та станом на 12 серпня 2021 року має загальну заборгованість за кредитом в розмірі 158 933,33 грн.

В забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за цим кредитним договором позивач з ОСОБА_2 уклав договір поруки, яким, в силу ст.ст.610,554 ЦПК України, вона зобов`язалась відповідати як солідарний боржник перед банком за кредитним договором, укладеним між позивачем та ОСОБА_1 .

Згідно п.5 договору поруки відповідачеві направлено письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором №DZD0GK00770016 від 04 грудня 2006 року, та протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання ОСОБА_2 повинна її виконати, як це передбачено п.6 договору поруки, однак вимоги банка виконані не були ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 , що стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду.

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк заборгованість станом на 12 серпня 2021 року за кредитним договором №DZD0GK00770016 від 04 грудня 2006 року в сумі 158933,33 грн, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) - 7440,23 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 45335,66 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором 106157,44 грн, крім того 2384 грн судового збору, а всього 161317,33 грн.

Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 14 червня 2023 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, яка зареєстрована апеляційним судом 20 червня 2023 року, в якій просить скасувати заочне рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права.

25 липня 2023 року АТ КБ Приватбанк, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати повністю з відмовою у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та ОСОБА_1 на підставі ст.1054 ЦК України, договору кредитування № DZD0GK00770016 від 04 грудня 2006 року встановлені договірні відносини, згідно яких відповідач отримав кредит у розмірі 55000 гривень.

04 грудня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № DZD0GK00770016/1, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов`язання за виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1 та кредитором.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції вважав доведеним, що відповідач ОСОБА_1 , отримавши кредит, всупереч вимогам ст.526 ЦК України, умови договору по своєчасному поверненню кредиту не виконав та станом на 12 серпня 2021 року має прострочену заборгованість в сумі 158933,33 грн, яка складається із заборгованості за кредитом (тіло кредиту) - 7440,23 грн; заборгованості по відсотками за користування кредитом - 45335,66 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором 106157,44 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, при цьому частково приймає доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі.

Так, колегією суддів встановлено, що у 2013 році позивач вже пред`являв позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у справі №178/219/13-ц, який ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2013 року залишений без розгляду за заявою позивача (а.с.114 Том І).

У відповідності до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, у 2015 році позивач повторно пред`являв позов до ОСОБА_1 про звернення стягнення у справі №178/330/15-ц, де заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задоволено частково.

Звернуто стягнення на будинок загальною площею 54,20, житловою площею 41,80, який розташований по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, на підставі договору іпотеки № DZD0GK00770016 від 05 грудня 2006 року Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приват Банк", з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приват Банк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також у зазначеній справі, після скасування заочного рішення від 25 серпня 2015 року, ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року провадження по справі за позовом ПАТ КБ Приватбанк до ОСОБА_1 про звернення стягнення закрито (а.с.115 Том І).

Колегія суддів відзначає, що, пред`являючи позов до ОСОБА_1 у 2015 році, виходячи з установчої частини заочного рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2015 року, позивач встановлював заборгованість відповідача станом на 13 січня 2015 року за кредитом в сумі 56779,18 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 20252,37 грн; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 28156,23 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 8370,58 грн.

У відповідності до відомостей, що містяться у наданому до цього позову розрахунку заборгованості у справі, позивачем станом на січень 2015 року зазначено у графі Залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 20252,37 грн, у графі Нараховано процентів на залишок простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 552,22 грн, у графі Загальний залишок заборгованості за процентами у розмірі 27617,85 грн, у графі Сума пені за порушення строків розрахунку (в валюті кредиту) у розмірі 1024,90 грн, у графі Загальний залишок пені за порушення строків розрахунків у розмірі 21802,91 грн (а.с.7 зворот). Тобто, загальна сума заборгованості за цим розрахунком складає 71 250,25 грн, тоді як заочним рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2015 року з відповідача ОСОБА_1 стягнута заборгованість станом на січень 2015 року у загальному розмірі 56 779,18 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною першою статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За ч.1 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно ч.1, 2 статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Виходячи з наведених позивачем у розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 сум колегією суддів встановлено, що розмір загальної заборгованості відповідача перед позивачем, який заявлявся ним станом на січень 2015 року в попередньому позові, та який вже стягнуто за судовим рішенням, значно відрізняється від зазначеного розміру заборгованості у наданому до цього позову розрахунку станом на січень 2015 року, на що суд першої інстанції уваги не звернув, як і не взяв до уваги надані відповідачем копії квитанцій про сплату відповідачем частинами кредитної заборгованості за період з лютого 2007 року по грудень 2016 року (а.с.130 - 169 Том І), що свідчить про нез`ясованість судом першої інстанції фактичних обставин справи та дійсного розміру заборгованості.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що встановити з наданих ОСОБА_1 квитанцій розмір сплачених ним коштів, а, відтак, дійсну заборгованість відповідача перед позивачем, неможливо через неякісні копії поданих відповідачем квитанцій, тому не можна вважати доведеним ані позивачем заявлений розмір заборгованості ОСОБА_1 у цій справі у загальному розмірі 158 933,33 грн станом на серпень 2021 року, ані відповідачем відсутність заборгованості перед позивачем.

Також колегія суддів не може прийняти як доказ складений власноручно ОСОБА_1 . Акт надходження платежів по кредитному договору (а.с.126-129 Том І), оскільки він не погоджувався з банком та не підтверджений квитанціями про сплату коштів, які подані відповідачем до суду у неякісному вигляді.

В свою чергу, позивач не надав доказів про належне повідомлення боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу існуючої заборгованості та її розміру за договором кредитування № DZD0GK00770016 від 04 грудня 2006 року, яка виникла станом на серпень 2021 року, як про це зазначено у позові, що також ставить під сумнів заявлений позивачем у цьому позові розмір заборгованості.

За таких обставин колегія судів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості відповідачів, який заявлений у позові, а саме: заборгованість у загальному розмірі 158933,33 грн, що, за твердженнями позивача, виникла станом на 12 серпня 2021 року за кредитним договором №DZD0GK00770016 від 04 грудня 2006 року та складається з:

- 7440,23 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

- 45335,66 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 106157,44 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Разом з цим, розглядаючи доводи апелянта про незастосування судом першої інстанції строку позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів наголошує на тому, що при розгляді апеляційної скарги та позовних вимог по суті не встановлено наявності порушення прав позивача з боку відповідача ОСОБА_1 , оскільки позивачем не доведений належними та допустимими доказами розмір наявної у відповідача заборгованості перед позивачем, тому колегія суддів такі доводи апелянта до уваги не приймає.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129), від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (пункт 53)».

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведений розмір заборгованості відповідача ОСОБА_1 , як основного боржника, перед позивачем у сумі 158933,33 грн, що, за твердженнями позивача, виникла станом на 12 серпня 2021 року за кредитним договором №DZD0GK00770016 від 04 грудня 2006 року, що свідчить про необґрунтованість даного позову саме до ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не враховано.

Разом з цим колегія суддів, на підставі вимог ч.4 ст.367 ЦПК України, вважає за необхідне скасувати заочне судове рішення у повному обсязі, адже, не встановивши ані дійсного розміру заборгованості основного боржника перед позивачем, ані з`ясувавши фактичні обставини справи з вивчення поданих відповідачем копій квитанцій про сплату сум кредиту, суд першої інстанції у солідарному порядку на підставі ст.553,554 ЦК України, стягнув заборгованість і з поручителя ОСОБА_2 , що суперечить усталеній практиці Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 461/2992/15-ц (провадження № 61-20352св21) звернув увагу на те, що висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам потрібно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання. Зазначення в договорі поруки про можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати не звільняє сторони основного зобов`язання від узгодження цих змін із поручителем, якщо договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення). Тож наявність у договорі поруки положень про згоду поручителя на забезпечення порукою всіх зобов`язань позичальника за кредитною угодою, у тому числі, з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому, не виключають обов`язку щодо узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

04 грудня 2006 року укладений договір поруки №DZD0GK00770016/1 між ПАТ Приватбанк та ОСОБА_2 , де у п.2 зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, винагород, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

У п.9 договору визначено, що у випадку невиконання поручителем зобов`язань боржника за кредитним договором на протязі 5 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, поручитель сплачує на користь кредитора пеню у розмірі 0,15% за день, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний календарний день прострочення.

За відомостями, зазначеними у п.13 цього договору, зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Враховуючи, що колегією суддів встановлена у цій справі недоведеність позивачем розміру боргу для основного боржника ОСОБА_1 , який позивач просив стягнути у солідарному порядку з обох відповідачів, а також встановлено відсутність письмової вимоги, зокрема, до поручителя, адже позивач збільшив обсяг відповідальності для поручителя, враховуючи розбіжності сум в порівнянні з встановленим боргом станом на січень 2015 року, що стягнутий за судовим рішенням, та безпідставне збільшення розміру боргу станом на серпень 2021 року, і умовами договору поруки таке збільшення обсягу відповідальності поручителя не передбачалось, тому належить вважати, що, в силу положень ч.1 ст. 559 ЦК України, порука ОСОБА_2 є припинено, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку у цій частині у справі.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року постановлено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню у повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ Приватбанк до обох відповідачів.

Наведені обставини дають суду підставу, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, скасувати і стягнутий оспореним відповідачем рішенням суду першої інстанції і судовий збір за подання позову у розмірі 2384 грн, який, за результатами розгляду позовних вимог, належить віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 133,137,141, 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2023 року у справі №173/2080/21 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок Акціонерного товариства Комерційного банку Приватбанк.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна