Справа № 473/3987/24
РІШЕННЯ

іменем України

"23" жовтня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Ротар М.М.

секретар судового засідання Матвієць Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконною передачу земельних ділянок, витребування земельних ділянок

встановив

У липні 2024 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в якому просили визнати незаконною передачу з державної власності у комунальну власність Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області земельних ділянок з кадастровим номером :01:000:0293 площею 5,9500 га та земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0296 площею 5,9500 га, які призначені для ведення фермерського господарства на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївської області №62-ОТГ від 03.03.2021 року. Крім цього просили витребувати у Дорошівської сльської ради Миколаївської області на їх користь вказані земельні дялнки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Рішенням Григорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області №17 від 27.02.1993р. «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок та дозвіл на здійснення відведення земель в натурі» було затверджено проекти відведення земельних ділянок в приватну власність для організації селянських (фермерських) господарств із земель запасу Григорівської сільської ради, в тому числі в межах радгоспу «Україна» позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 площею 5,95га.

На підставі вказаного рішення на ім`я позивачів були видані 24.04.1993р. державні акти на право приватної власності на землю щодо земельних ділянок площами по 5,95га кожна.

Починаючи з 1993 року позивачі користувалися даними земельними ділянками та обробляли їх.

В січні 2022 року вони вирішили зареєструвати своє право власності на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та звернулися з цього приводу до державного реєстратора. Проте державним реєстратором було повідомлено, що на земельні ділянки 10.12.2021 зареєстроване право комунальної власності за Дорошівською сільською радою. А за позивачами зареєстроване право постійного користування на вказані земельні ділянки: з кадастровим номером :01:000:0293 - за ОСОБА_2 , з кадастровим номером :01:000:0296 - за ОСОБА_1 . Про що до часу звернення до реєстратора не було відомо позивачам.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право комунальної власності на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0293 та :01:000:0296 площами 5,95 га кожна було зареєстроване за Дорошівською сільською радою на підставі Акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 03.03.2021 року між Дорошівською сільською радою та Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області, на підставі Наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №62-ОТГ від 03.03.2021, Рішення Дорошівської сільської ради №26 від 24.03.2021 року і відомостей з ДЗК від 10.12.2021 року.

Проте, позивачам не повідомлялося у будь-який спосіб ні про прийняття Наказу Відповідачем 2 про передачу земельних ділянок з державної у комунальну власність, ні про реєстрацію права комунальної власності за Відповідачем 1, у зв`язку з цим, ні про реєстрацію права постійного користування за ними щодо вказаних земельних ділянок. Весь цей час виключно позивачі обробляли як власники, а не як користувачі, вказані земельні ділянки, будь-яких повідомлень від Дорошівської сільської ради чи від інших осіб їм не надходило. Державні акти про право постійного користування земельними ділянками позивачам не видавалися і вони такі акти не отримували.

Тому, на сьогоднішній день позивачі змушені звертатися до суду за захистом своїх прав та просити визнати незаконною передачу земельних ділянок з державної у комунальну власність, оскільки спірні земельні ділянки перебували у їх приватній власності, і Відповідач 2 не мав права розпоряджатися ними. А також змушені просити витребувати ділянки від Відповідача 1, що дозволить зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право приватної власності за позивачами.

Ухвалою суду від 23 липня 2024 року відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження.

21 серпня 2024 року надішов відзив від відповідача Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, оскільки обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі посилаються на рішення Григорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 27.02.1993 № 17 «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок та дозвіл на здійснення відведення земель в натурі», яким було затверджено проекти відведення спірних земельних ділянок в приватну власність для організації селянських (фермерських) господарств. При цьому, як державні акти на право приватної власності на землю, так і, власне, згадане вище рішення Григорівської сільської ради містять відомості про видачу відповідних правовстановлюючих документів на імена « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_2 ». Із відомостей, що містяться у паспортах громадян України серії НОМЕР_1 та серії ЕО 604816 (наявні в матеріалах справи), вбачається, що вказані паспортні документи видані на імена « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_2 » відповідно. Так само із карток фізичних осіб-платників податків (довідок про присвоєння ідентифікаційного номера) з ідентифікаційними номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 вбачається, що вказані податково-юридичні документи оформлені на імена « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_2 » відповідно. Відтак, Головне управління вважає, що з огляду на окреслені приписи ЦПК України, позивачами належними і допустимими доказами не доведено жодних обставин, які б обґрунтовували наявність порушень їх законних прав та інтересів з боку Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Ухвалою суду від 13 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судовго розгляду по суті.

У судове засідання представник позивачів адвокат Вуїв О.В. надала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримала, з викладених у позові підстав, просила про їх задоволення.

Представник відповідача Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, в заяві, що була направлена на адресу суду, просив розгляд справи здійснювати у його відсутності, вирішення позовних вимог залишили на розсуд суду.

Представник відповідача Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області у відзиві на позовну заяву, заперечував проти задоволення позовних вимог та просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Григоровської сільської ради народних депутатів Вознесенського району Миколаївської області від 27.02.1993 року за №17 були затверджені проекти відведення земельних ділянок в приватну власність для організації селянських)фермерських) господарств із земель запасу Григорівської сільської ради народних депутатів: а) в межах радгоспу «Україна» ділянка №6 (площа 61,0 га) ОСОБА_2 5,95 га, з яких ріллі 5,95 га; ОСОБА_1 5,95 га, з яких ріллі 5,95 га.

На підставі рішення Григоровської сільської ради №17 від 27.02.1993 року був виданий Державний акт на право приватної власності на землю, в якому власником було зазначено ОСОБА_2 , площа земельної ділянки 5,95 га, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, дата видачі 24 квітня 1993 року, реєстровий номер 14.

На підставі рішення Григоровської сільської ради №17 від 27.02.1993 року був виданий Державний акт на право приватної власності на землю, в якому власником було зазначено ОСОБА_1 , площа земельної ділянки 5,95 га, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, дата видачі 24 квітня 1993 року, реєстровий номер 13.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер довідки 294546469) земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0293 площею 5,95 на підставі акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власності серія та номер:б/н, виданий 03.03.2021, видавник:укладено між сторонами;рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 26, виданий 24.03.2021, видавник:Дорошівська сільська рада Вознесенського району Миколаївської області;наказ, серія та номер:62-ОТГ, виданий 03.03.2021, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області; відомості з ДЗК, серія та номер: 52639280, виданий 10.12.2021, видавник: Державний земельний кадастр зареєстрована на праві комунальної власності за Дорошівською сільською радою .

10.12.2021 року на земельну ділянку зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою та правокористувачем зазначено ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер довідки 387441814) земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0296 площею 5,95 на підставі акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власності серія та номер:б/н, виданий 03.03.2021, видавник:укладено між сторонами;рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер 26, виданий 24.03.2021, видавник: Дорошівська сільська рада Вознесенського району Миколаївської області; наказ, серія та номер:62-ОТГ, виданий 03.03.2021, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області зареєстрована на праві комунальної власності за Дорошівською сільською радою .

10.12.2021 року на земельну ділянку кадастровий номер :01:000:0296 зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою та правокористувачем зазначено ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, позивачі зазначили, що вони як власники земельних ділянок володіли ними та користувалися весь цей час та їм не повідомлялося, що земельні ділнянки, власниками яких вони є, були передані з державної у комунальну власність, при цьому державні акти про право постійного користування земельними ділянками їм не видавалися, натомість вони на підставі Державних актів на право приватної власноіт на землю за номерами 13 та 14 є законними власниками земельних ділянок.

В судовому засіданні було встановлено та підтвердилося матеріалами справи, що рішенням Григорівської сільської ради народних депутатів Вознесенського району Миколаївської області №17 від 27.02.1993 року були відведенні земельні ділянки в приватну власність для організації селянських (фкрмерських) господарства ОСОБА_2 -5,95 га та ОСОБА_1 5,95 га.

Державні акти на право приватної власності на землю 24 квітня 1993 року за номерами 13 та 14 були видані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Із відомостей, що містяться у паспортах громадян України серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_4 , вбачається, що прізвища позивачів « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_2 ».

Відповідно до карток фізичних осіб-платників податків (довідок про присвоєння ідентифікаційного номера) з ідентифікаційними номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 вбачається, що вказані податково-юридичні документи оформлені на імена « ОСОБА_1 » та « ОСОБА_2 » відповідно.

Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що відомості у документах, що підтверджують особу позивачів як учасників цивільного обороту, не узгоджуються/суперечать/містять розбіжності із відомостями у правовстановлюючих документах на спірні земельні.

Частинами 2,3 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі змісту частин 6,7 статті 102 ЦПК України вбачається, що у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав; інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством; висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

З огляду на викладене, копії експертних висновків № 056/332-n/2 від 18.05.2022 та № 056/314-n/2 від 14.05.2022, що містяться у матеріалах справи, за формою та змістом не є висновками експерта з точки зору дії процесуального законодавства, а тому не можуть вважатись належними та допустимими доказами наявності/відсутності обставин, що стосуються предмета доказування. Відтак, вказані експертні висновки про встановлення ідентичності (тотожності) українських та російських записів прізвищ (у контексті їх орфографічної трансформації) у документах не можуть підміняти собою рішення суду про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів конкретній фізичній особі.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав в інших осіб.

У зв`язку з викладеним вище, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні було встановлено відсутність підтвердження та недоведеність факту набуття права власності на спірні земельні ділянки позивачами, а тому суд вважає, що не було доведено факту порушення прав позивачів.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 263-265, 141, 268 ЦПК України, суд

Ухвалив

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконною передачу земельних ділянок, витребування земельних ділянок відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 01 листопада 2024 року.

Суддя М.М. Ротар