Справа № 357/8363/24
Провадження № 2/357/3645/24
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
04 листопада 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді - Орєхова О.І.,
за участю секретаря - Махненко Б.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Білоцерківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
В червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: Білоцерківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи тим, що 30 вересня 1976 року на підставі ордеру серія БЦ № 1387, виданого згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 525 від 27.09.1976 року, її сім`я в складі 3-х осіб: чоловік - ОСОБА_7 ; син - ОСОБА_2 ; вона - ОСОБА_8 , вселились в 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується копією ордера.
10 листопада 1976 року, син - ОСОБА_2 був зареєстрований в даній квартирі. Даний факт підтверджується витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 16.05.2024 року.
Дана квартира не приватизована, відноситься до державного житлового фонду і належить Білоцерківській міській раді.
29 травня 2000 року рішенням Білоцерківського міського суду Київської області по справі № 2-1705 її чоловіка ОСОБА_7 було визнано безвісно відсутнім. Даний факт підтверджується рішенням суду.
27 лютого 2004 року рішенням № 69 виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області змінено договір найму і визнано її відповідальним квартиронаймачем та переоформлено на її особові рахунки.
Починаючи з жовтня 2000 року в спірній квартирі фактично без будь-яких поважних причин не проживає, не зберігає своїх речей, не оплачує комунальні послуги і не цікавиться даним житлом її син «відповідач» ОСОБА_2 .
Останній заявив, що переїздить до своєї дівчини в інше місто, забрав свої речі і покинув квартиру. Однак з реєстраційного обліку за старим місцем проживання не знявся. Даний факт підтверджується Актом № 02Ц/2024 від 10.06.2004 року.
Той факт, що відповідач відсутній в жилому приміщенні, але перебуває на реєстраційному обліку створює для неї цілий ряд незручностей і порушує її права та інтереси. Вона вимушена сплачувати за нього плату за комунальні послуги і окрім цього позбавлена можливості оформити субсидію. Окрім цього, без письмової згоди відповідача, вона не спроможна оформити приватизацію квартири.
Відповідач по справі ОСОБА_2 з жовтня 2000 року, тобто протягом 24-х років без будь-яких поважних причин в спірному житловому приміщенні відсутній. Своїх речей та якого-небудь майна не зберігає, квартирою не цікавиться, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, за весь цей час квартиру не відвідував.
Останній зробив свідомий вибір на користь того, щоб проживати в іншому місці. Такий свідомий вибір не може вважатись поважною причиною відсутності в житловому приміщенні.
Просила суд визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою особою, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 ( а. с. 1-3 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2024 ( а. с. 12-13 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду.
За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ).
Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.
Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ).
Відповідно до відповіді № 640369 від 13.06.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді в порядку ч. 8 ст. 187 ЦПК стосовно визначення підсудності, за вказаними параметрами особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не знайдено ( а. с. 17 ).
13 червня 2024 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області ( а. с. 18 ).
Згідно отриманої відповіді, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 10.11.1976 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.
Ухвалою судді 04 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі на 28.08.2024 ( а. с. 22-23 ).
Ухвалою суду від 28.08.2024 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.10.2024 ( а. с. 59-51 ).
В судовому засіданні 01.10.2024 відкладено судове засідання на 04.11.2024 для належного сповіщення відповідача та здійснення оголошення через сайт Судової влади ( а. 65-68 ).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення ( а. с. 70 ).
Вказане оголошення було розміщено 01.10.2024, яким Білоцерківський міськрайонний суд Київської області викликав ОСОБА_2 в якості відповідача у справі про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на 11 годину 00 хвилин 04.11.2024.
Так, оголошення було здійснено судом, враховуючи те, що відповідач не проживає за адресою своєї реєстрації.
Відповідно до ч. ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Треті особи Білоцерківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися.
Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надали суду пояснення щодо позову, в яких підтвердили обставини викладені у позові, просили задовольнити вимоги та розгляд справи проводити без їх участі ( а. с. 36, 37-38, 43, 44-46, 47, 48, 49, 50-52 ).
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
В свою чергу, позивач ( її представник ) та треті особи скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.
Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача.
Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки, належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_2 не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду у відповідності до вимог ЦПК України, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач ( представник ) не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд.
04 листопада 2024 року судом було ухвалено проводити розгляд справи в заочному порядку.
Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
В судовому засіданні встановлено, що 30 вересня 1976 року було видано ордер серії БЦ № 1387 ОСОБА_7 на право заняття двох кімнат, площею 29,9 кв.м, в квартирі АДРЕСА_1 , сім`я, якого складає з трьох осіб: ОСОБА_7 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_8 , згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 525 від 27.09.1976 року ( а. с. 6 ).
29 травня 2000 року рішенням Білоцерківського міського суду Київської області по справі № 2-1705 ОСОБА_7 визнано безвісно відсутнім ( а. с. 10 ).
27 лютого 2004 року рішенням № 69 виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області змінено договір найму і визнано ОСОБА_1 відповідальним квартиронаймачем та переоформлено на її особові рахунки у зв`язку із визнанням наймача ОСОБА_7 безвісно відсутнім ( а. с. 11 ).
Встановлено, що дана квартира не приватизована, відноситься до державного житлового фонду і належить Білоцерківській міській раді.
Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 16.05.2024, за адресою: АДРЕСА_2 станом на 16.05.2024 зареєстровано 7 осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 ( а. с. 7 ).
Встановлено, що відповідач по справі, ОСОБА_2 є сином позивача про справі, про що в матеріалах справи свідчить свідоцтво про народження останнього серії НОМЕР_1 ( а. с. 9 ).
Згідно наявного в матеріалах справи Акту № 02Ц/2024 від 10.06.2004, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає за адресою реєстрації з жовтня 2000 року ( а. с. 8 ).
Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що відповідач відсутній в жилому приміщенні, але перебуває на реєстраційному обліку створює для неї цілий ряд незручностей і порушує її права та інтереси. Вона вимушена сплачувати за нього плату за комунальні послуги і окрім цього позбавлена можливості оформити субсидію. Окрім цього, без письмової згоди відповідача, вона не спроможна оформити приватизацію квартири. Крім того, останній протягом 24-х років без будь-яких поважних причин в спірному житловому приміщенні відсутній, своїх речей та якого-небудь майна не зберігає, квартирою не цікавиться, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, за весь цей час квартиру не відвідував.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України ).
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду.
У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно або переважно.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Згідно із ст. 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі ( державний житловий фонд ).
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Як роз`яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст. 71 ЖК України ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права ( вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо ). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання ( повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо ).
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та відповідно до ст. 264 ЦПК України.
При цьому, ст. 78 ЖК Української РСР встановлені права і обов`язки тимчасово відсутніх наймача та членів його сім`ї, згідно якої - тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення.
У своїй постанові від 15 січня 2020 року справа №754/613/18-ц провадження № 61-1634св19 Верховний Суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності ( перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо ) суд може продовжити пропущений строк.
Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Матеріали справи не містять доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу ( двадцять чотири роки).
Як зазначено вище, таке не проживання останнього підтверджується, як наявним в матеріалах справи Актом № 02Ц/2024 від 10.06.2004, так і поясненнями третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як зареєстровані за однією адресою з відповідачем, кожний в різний час, а саме: АДРЕСА_2 .
Зазначені вище треті особи в поясненнях щодо позову, які були надані суду зазначили, що починаючи з жовтня 2000 року відповідач забрав свої речі і залишив помешкання квартири і з того часу в житлі не з`являється без будь-яких причин, комунальні послуги не сплачує. Зі слів позивача, відповідач з сім`єю проживає окремо, однак сказати точну адресу не можуть.
Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин двадцять чотири роки, а отже є підстави для визнання відповідача такими, що втратив право користування житлом.
Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем були понесені судові витрати у сумі 1 211,20 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 12.06.2024 ( а. с. 1 ).
Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесенні останньою при зверненні до суду судові витрати у вищевказаному розмірі.
Тому, суд приходить до висновку про можливість віднести такі витрати за рахунок позивача.
Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 41, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 29 ЦК України, ст. 4, 71, 72, 78 ЖК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 89, 128, 133, 141, 187, 211, 247, 254, 263 - 265, 273, 280-289 ЦПК України, п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Білоцерківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.
Визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Судові витрати залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 );
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 );
Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 );
Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 );
Третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 );
Третя особа: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 ).
Повне заочне судове рішення складено 04 листопада 2024 року.
Заочне рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.
Суддя О. І. Орєхов