Справа №: 148/2279/24
Провадження № 2/148/820/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Дамчука О.О.

за участю секретаря Носулько К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тульчині за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником.

В С Т А Н О В И В:

Представник ТОВ «НоваПей», адвокат Войтов О.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що відповідач був прийнятий на посаду касира пункту надання фінансових послуг Філії №16 ТОВ «НоваПей» з 20 березня 2023 року на підставі наказу № 832-к від 17.03.2023 року. Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України з Відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 16 березня 2023 року Відповідач був ознайомлений з посадовою інструкцією касира ПНФП Філії ТОВ «НоваПей». Перебуваючи на посаді касира ПНФП Відповідач виконував функцій старшого касира та здійснював касові операції з видачі грошових коштів в пункті надання фінансових послуг № 02189 (м. Тульчин вул. Перемоги 5). 11 липня 2024 року Відповідач прийняв зміну старшого касира від старшого касира ОСОБА_2 , станом на 28 серпня 2024 року Відповідач виконував обов`язки старшого касира в ПНФП № 02189.

28 серпня 2024 року о 20 год. 33 хв. в головній касі (сейфі) ПНФП № 02189 (Тульчин, вул. Перемоги, буд. 5) було проведено інвентаризацію наявних коштів безпосереднє обслуговування яких (в ролі старшого касира) згідно з посадовими обов`язками здійснював Відповідач. За результатами інвентаризації був складений акт від 28.08.2023 року, в якому зафіксована нестача коштів в розмірі 83081,60 гривень - за обліковими даними 308690,30 грн., підсумок фактичної наявності 225 608,70 грн. З результатами інвентаризації Відповідач погодився.

28.08.2024 Відповідач також виконував функцію касира другорядної каси (ПРРО ).

28 серпня 2024 року о 18 год. 10 хв. в ПНФП № 02189 (м. Тульчин, вул. Перемоги, буд. 5) було проведено інвентаризацію наявних коштів, що обліковуються на робочому місці касира ОСОБА_1 . другорядної каси (ПРРО ). За результатами інвентаризації був складений відповідний акт про результати інвентаризації наявних коштів, в якому була зафіксована нестача коштів в розмірі 83299,00 грн. - за обліковими даними 113821,00 грн., підсумок фактичної наявності 30522,00 грн. З результатами інвентаризації Відповідач погодився. На підставі наказу № 2062 від 10 вересня 2024 року з заробітної плати Відповідача для часткового погашення завданої шкоди було утримано 7 000,00 грн. Відповідно до наказу № 3291-к від 13.09.2024 року Відповідача було звільнено з посади 16 вересня 2024 року, у зв`язку зі втратою довіри, згідно з п.2 ст.41 КЗпПУ.

Після звільнення Відповідач не відшкодував в повному обсязі завдану ним Позивачу матеріальну шкоду, яка станом на день подання цієї заяви становить 159380 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч триста вісімдесят) гривень 60 копійок. Позивач просить суд винести рішення яким стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 159380,60 грн. та судові витрати.

15.10.2024 року представник ТОВ «НоваПей», адвокат Войтов О.А. подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача, просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» (ідентифікаційний код 38324133; 03026, м. Київ, Столичне шосе, 103, оф. 1304) матеріальну шкоду в розмірі 159 380 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч триста вісімдесят) гривень 60 копійок.

Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті просив стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в розмірі 1 514,00 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) гривень 00 коп.,

Повернути товариству з обмеженою відповідальністю "НоваПей" з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в розмірі 1 514,00 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" витрати на правову допомогу в розмірі 7 500,00 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.

17.10.2024 року представник ТОВ «НоваПей», адвокат Войтов О.А. подав до суду заяву про стягнення понесених судових витрат до якої додав договір про надання правової допомоги від 01.07.2020 року; протокол узгодження вартості послуг № 55 від 25.09.2024 року та Акт приймання-передачі наданих адвокатом послуг від 16.10.2024 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 29.10.2024 року та 14.10.204 року до суду надав заяви в яких зазначає, що позов в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 159 380,60 грн. визнає у повному обсязі, судові витрати в частині стягнення судового збору просив стягнути 50 відсотків судового збору в розмірі 1 514,00 грн., у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн просив відмовити в повному обсязі. Також просив розглянути справу у його відсутності.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі наказу № 832-к від 17.03.2023 року, ОСОБА_1 був прийнятий на посаду касира пункту надання фінансових послуг Філії №16 ТОВ «НоваПей» з 20 березня 2023 року.(а.с.5)

Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України з відповідачем ОСОБА_1 укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.(а.с.5 зворотна сторона)

16 березня 2023 року ОСОБА_1 був ознайомлений з посадовою інструкцією касира ПНФП Філії ТОВ «НоваПей», що підтверджується копією його розписки. (а.с.10)

Згідно акту про результати інвентаризації наявних коштів від 28 серпня 2024 року встановлено, що о 28.08.2024 року о 20 год. 33 хв. в головній касі (сейфі) ПНФП № 02189 (Тульчин, вул. Перемоги, буд. 5) було проведено інвентаризацію наявних коштів безпосереднє обслуговування яких здійснював ОСОБА_1 та виявлено нестачу коштів в розмірі 83081,60 гривень - за обліковими даними 308690,30 грн., підсумок фактичної наявності 225 608,70 грн. З результатами інвентаризації ОСОБА_1 погодився та надав пояснення, що сума нестачі виникла через некомпетентність останнього, зобов`язався повернути кошти. (а.с.16-17)

Згідно акту про результати інвентаризації наявних коштів від 28 серпня 2024 року встановлено, що 28.08.2024 року о 18 год. 10 хв. в другорядній касі (ПРРО ) (Тульчин, вул. Перемоги, буд. 5) було проведено інвентаризацію наявних коштів безпосереднє обслуговування яких здійснював ОСОБА_1 та виявлено нестачу коштів в розмірі 83299,00 грн. - за обліковими даними 113821,00 грн., підсумок фактичної наявності 30522,00 грн. З результатами інвентаризації ОСОБА_1 погодився та надав пояснення, що сума нестачі виникла через некомпетентність останнього, зобов`язався повернути кошти. (а.с.18)

Наказом № 2062 від 10.09 2024 року, з заробітної плати ОСОБА_1 для часткового погашення завданої шкоди було утримано 7 000,00 грн. (а.с.19).

Наказом № 3291-к від 13 вересня 2024 року ОСОБА_1 було звільнено з посади касира мобільної групи ПНФП Філії № 16 ТОВ «НоваПей», у зв`язку зі втратою довір`я згідно з п.2 ст.41 КЗпП України. (а.с.20)

Після звільнення відповідачем не було відшкодовано в повному обсязі завдану ним матеріальну шкоду позивачу яка становить 159 380,60 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що відповідачем, який є матеріально відповідальною особою, завдано збиток позивачу у зв`язку з неправомірним використанням коштів, яка виникла внаслідок порушення ним своїх трудових обов`язків, а тому представник позивача вважає, що за таких обставин з метою відшкодування цієї шкоди на користь позивача з відповідача підлягає стягнення 159 380,60 грн.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладені на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).

Згідно з ч. 1ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності (ч.ч. 2-3ст. 130 КЗпП України).

Обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно з п.1 ч.1ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

В роз`ясненнях, викладених в абз. другому п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29.12.1992 № 14, йдеться про те, що суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів України № 447/24 від 28.12.1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, посада касира відноситься до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач працював на посаді касира, був матеріально відповідальною особою, з яким позивачем у відповідності до ст. 135-1 КЗпП України було укладено правомірно договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.5 зворот).

Згідно п.п. «а», «б» п.1 договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між сторонами при прийнятті на роботу, відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей в зв`язку із цим зобов`язався: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у визначеному чинним законодавством порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей.

Відповідно до п.3 зазначеного договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства, зокрема, але не виключно, згідно із ст. 135.3 КЗпП України.

Ч.1 ст. 135.3 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Відповідно до ч.5 зазначеної статті розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Судом встановлено, що 28.08.2024 року було проведено інвентаризацію наявних коштів в головній касі (сейфі) ПНФП № 02189 та другорядній касі (ПРРО ) (Тульчин, вул. Перемоги, буд. 5), безпосереднє обслуговування яких, в ролі касира, здійснював касир ОСОБА_1 , за результатами ревізії були складені два акт у яких зафіксована нестача коштів у загальному розмірі 159 380,60 грн, яка виникла з його вини, внаслідок порушення своїх трудових обов`язків, суд вважає, що у даному випадку саме на відповідача, який є матеріально відповідальною особою, покладається відповідальність з відшкодування заподіяної позивачу шкоди.

Разом з тим, оскільки стороною відповідача не підтверджено, а судом не встановлено, що завдана позивачу матеріальна шкода стала наслідком не лише винної поведінки відповідача, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, тому суд вважає, що за таких обставин правові підстави для зменшення розміру шкоди згідно ст. 137 КЗпП України, відсутні.

Відповідно до ст.136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Положеннями ч.1 ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та враховуючи, що з вини відповідача, який є матеріально відповідальною особою, внаслідок порушення ним своїх трудових обов`язків, завдано позивачу, як роботодавцю, матеріальну шкоду у розмірі 159 380,60 грн, яка до даного часу залишається невідшкодованою, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду надано не було, а також враховуючи, що відповідач в цій частині позов визнав у повному обсязі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають задоволенню.

Також представник позивача в позові просив стягнути з відповідача судові витрати.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Так, в позові представником було зазначено, що судові витрати ТОВ "Нова Пей" складаються з суми судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 3028,00 гривні та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн.

За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Позивачу ТОВ "Нова Пей" правничу допомогу надавала адвокат Войтов О.А. на підставі ордеру серії ВІ № 10801996 від 25.09.2024.

Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги від 01.07.2020 року; протокол узгодження вартості послуг № 55 від 25.09.2024 року та Акт приймання-передачі наданих адвокатом послуг від 16.10.2024 року.

Отже, в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн. суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Разом з тим суд наголошує, що адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій для задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Суд критично оцінює заперечення відповідача, який посилається на те, що договір про надання правової допомоги від 01.07.2020 року містить інформацію про замовника ТОВ «ПОСТ ФІНАНС», оскільки 21 січня 2021 року ТОВ «Пост Фінанс», фінансова компанія групи Нової пошти, змінила назву на НоваПей та відповідно до ч.3 ст. 82 ЦПК України загальновідомі обставини не потребують доказуванню, враховуючи, що юридична адреса Позивач (Столичне шосе, буд.103, офіс 1304, м. Київ, 03026, електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ЄДРПОУ (38324133) залишилися незмінними.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позовних вимог, таким чином сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № ПФ 142155 від 26.09.2024 (а.с.1), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Посилання відповідача та представника позивача на ст. 142 ЦПК України з приводу розподілу витрат у разі визнання позову відповідачем, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем позов визнано частково, саме у частині відшкодування матеріальної шкоди, а в іншій частині відповідач просив відмовити в позові.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» (ідентифікаційний код 38324133; 03026, м. Київ, Столичне шосе, 103, оф. 1304) матеріальну шкоду в розмірі 159 380 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч триста вісімдесят) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» (ідентифікаційний код 38324133; 03026, м. Київ, Столичне шосе, 103, оф. 1304) витрати на правову допомогу в розмірі 7 500,00 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 коп. та витрати по сплаченому судовому зборі в розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О.Дамчук