"04" листопада 2024 р.
Справа № 642/2475/24
Провадження № 2/642/949/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гримайло А. М.,

за участю секретаря судових засідань Антонян А. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Залеської А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення сервітуту на право користування половиною домоволодіння, витребування нерухомого майна та визнання права власності на домоволодіння одноособово,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення сервітуту на право користування половиною домоволодіння, витребування нерухомого майна та визнання права власності на домоволодіння одноособово, посилаючись на те, що вона є правонаступником у порядку спадкування через отримання спадщини від ОСОБА_3 та хоче повернути право повного володіння домоволодінням за адресою по АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_4 , та частину якого було передано в користування з 1964 р. за рішенням суду для ОСОБА_5 , тобто встановлено особистий сервітут, через те, що його правонаступник у порядку спадкування ОСОБА_2 є недобросовісним співвласником та не використовує майно за цільовим призначенням більше 10 (десяти) років, наслідком чого половина домоволодіння доведена до занепаду. Через відсутність у неї повних прав власника через рішення суду 1964 року про надання у користування за сервітутом на правах співвласника другої половини домоволодіння для ОСОБА_5 , вона не може без рішення суду про повернення їй всіх прав володіліці підтримувати в належному стані все домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , тому позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просить задовольнити її право витребування нерухомого майна, як особи, яка має право на цю власність; припинити право користування нерухомим майном для ОСОБА_2 через смерть ОСОБА_5 , з котрим було створено особистий сервітут; припинити право користування нерухомим майном для ОСОБА_2 через порушення рішення суду 1964 року та через невиконання обов`язку утримання нерухомого майна; зобов`язати ОСОБА_2 негайно повернути власнику половину домоволодіння через невикористання його більше 3-х років за цільовим призначенням та невиконання обов`язку утримання нерухомого майна в належному стані; визнати за ОСОБА_1 одноосібне право власності на домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1 , як правонаступника в порядку спадкування.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 08.05.2024 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.06.2024 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті.

27.05.2024 від представника відповідача адвоката Залеської А. І. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач та його представник проти позову заперечують та просять відмовити у його задоволенні у повному обсязі, у зв`язку з тим, що право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_4 , правонаступником якої себе вважає позивачка та якій на сьогодні належить право на частину спірного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.08.2003; інша частина домоволодіння належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 12.03.1964, зареєстровано 19.03.1964, таким чином відсутні підстави для витребування майна. Відповідач своєчасно у передбачений законом термін звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, правом на отримання свідоцтва про право на спадщину скористався у 2021, що не суперечить чинному законодавству України. Рішенням народного суду Ленінського району м. Харкова від 20.10.1964 не було встановлено особистого сервітуту або будь-якого іншого речового права, відмінного від права власності, було встановлено порядок фактичного користування зазначеним домоволодінням між співвласниками, також позивачем не наведена правова підстава для позбавлення відповідача права власності та права користування належною йому частиною домоволодіння, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог. Крім того, просили стягнути з позивачки на користь відповідача в порядку ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн.

03.06.2024 позивачка ОСОБА_1 надала суду відповідь на відзив, у якому вважала, що наданий нею технічний паспорт виготовлений відповідно до вимог законодавства України, фотознімки є належними та допустимими доказами, ОСОБА_4 володіла спірним будинком одноособово на підставі документації 1963 року, ствердження відповідача про наявність у ОСОБА_6 права власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 за рішенням суду від 1964 року не відповідає дійсності та спростовується документами від 1955-1956 років, тому просила відзив відхилити, вести аудіо запис всіх судових засідань та зобов`язати відповідача провести будівельну експертизу про стан його частини домоволодіння.

25.06.2024 від представника відповідача адвоката Залеської А. І. надійшли заперечення, з яких вбачається, що той факт, що станом на 1963 рік ОСОБА_4 була власником всього

домоволодіння АДРЕСА_1 позивачем не доведено, оскільки документи, на які вона посилається як на доказ наявності права власності, не є правовстановлюючими документами в розумінні законодавства, чинного станом на 1963 рік, в той час як вимога позивача щодо зобов`язання відповідача провести будівельну експертизу порушує принцип змагальності сторін.

Позивачка у судове засідання з`явилася, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, надала пояснення аналогічні доводам позовної заяви.

Відповідач та його представник у судове засідання з`явилися, позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні доводам відзиву на позов.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на будівлю від 12.03.1964, виданого виконавчим комітетом Ленінської районної ради депутатів трудящих, частина домоволодіння АДРЕСА_2 належить ОСОБА_6 у зв`язку з будівництвом нового житлового будинку. (а. с. 74).

Рішенням народного суду Ленінського району м. Харкова від 20.10.1964 проведено реальний поділ права користування домоволодінням та земельною ділянкою, розташованих у АДРЕСА_2 , між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , котрим на праві особистої власності належить по частині зазначеного домоволодіння кожному.

З витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі від 04.11.2013 вбачається, що Другою Харківською державною нотаріальною конторою 04.11.2013 до Спадкового реєстру внесено запис про реєстрацію спадкової справи № 55250581 після смерті спадкодавця ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а. с. 77).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою 24.02.2021, на підставі заповіту, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 02.06.2008 за № 3-576, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , спадщина складається з частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі договору дарування, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 06.10.2004, договору про розірвання договору довічного утримання, посвідченого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 05.03.2008. (а. с. 75).

Як вбачається з відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2021 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за реєстровим № 1657 за ОСОБА_2 на 1/2 частину домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 27.08.2003, № 3-756 та за ОСОБА_1 на 1/2 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою 27.08.2003, № 3-816, зареєстровано земельну ділянку, площею 910 кв.м., згідно квартальної зйомки, затвердженої рішенням Ленінського РВК від 28.02.1956 р. № 67. (а. с. 41-45).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, за змістом частин 1, 2 якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

З частин 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України вбачається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як вбачається зі ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

За вимогами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 325 ЦК України передбачає, що суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. (ст. 328 ЦК України).

Згідно зі ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. ( ст. 356 ЦК України).

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. ( ст. 357 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. ( ст. 358 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. (ст. 365 ЦК України).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини згідно зі ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За вимогами ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За вимогами ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. (частини 1, 2 ст. 1235 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК).

Cудам слід враховувати, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини (п. 3 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

Оформлення спадщини, здійснюється на підставі Глави 89 Книги 6 Цивільного кодексу України та передбачає право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину. При цьому строку для здійснення спадкоємцем дії, щодо отримання такого свідоцтва після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини законом не встановлено. Підстави щодо обов`язку спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину визначені статтею 1297 Цивільного кодексу України, та передбачають наявність у складі спадщини майна та/або майнових прав, які обтяжені, та/або нерухомого майна та іншого майна, щодо якого здійснюється державна реєстрація. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦКУ).

Верховний суд у постанові від 18.02.2021 у справі № 609/1231/19 відзначив, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16 (провадження № 61-39511св18).

Таким чином, аналіз норм права що регламентують порядок оформлення права на спадщину, що відкрилась після 1 січня 2004 року передбачає звернення спадкоємця як за законом так і за заповітом до нотаріуса і видачі ним відповідного свідоцтва.

Відповідно до абз. 2-3 п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Положеннями ч. 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пунткти 166 - 168).

ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд визнає неналежними доказами довідку про склад сім`ї ОСОБА_1 від 03.08.2021, довідку квартального комітету «Крутогірський» від 05.08.2021, а також копії фотографій домоволодіння, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування та з їх змісту не можливо встановити їх належність до предмету позову.

Аналізуючи зазначені норми, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достовірних, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження його позовних вимог, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно з п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

За вимогами ч. ч. 1, 7 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ; якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги, що позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави, у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати, передбачені пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", підлягають віднесенню на рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 3, 4, 7, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення сервітуту на право користування половиною домоволодіння, витребування нерухомого майна та визнання права власності на домоволодіння одноособово відмовити у повному обсязі.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 04.11.2024.

Суддя А.М. Гримайло