РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/898/24

Номер провадження 2/495/854/2024

26 вересня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання Кракатиці В.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Каланжова В.І. ,

представника третьої особи Завгороднюк В.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав, суд

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Органопіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав, у якому позивач просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 батьки малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі. У 2015 році шлюб розірвали. Після розлучення батьків хлопчик залишився проживати з матір`ю.

Мати дитини, ОСОБА_5 , не приділяла належної уваги вихованню дитини та догляду за нею.

Питання виконання ОСОБА_5 батьківських обов`язків неодноразово розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Білгород-Дністровській міській раді.

27.10.2015 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчому комітеті Білгород-Дністровської міської ради розглядалося питання доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 відносно сина. Мати залишала п`ятирічну дитину вдома без стороннього догляду. На той час матері дали шанс бути нею та не позбавили її батьківських прав.

Проте, хлопчик протягом багатьох років не отримував від матері належної турботи, уваги, ніжності. ОСОБА_9 часто залишав своє постійне місце проживання та деякий час проживав з бабусею /позивачем/. Особливо напруженими стали стосунки між матір`ю та ОСОБА_9 , коли ОСОБА_5 створила нову сім`ю та народила дитину. З вітчимом, ОСОБА_10 , стосунки у ОСОБА_9 не склалися. Хлопчик постійно скаржився, що мати з вітчимом зловживають спиртними напоями, ображають його та фізично карають. З листопада 2023 року ОСОБА_9 остаточно залишив постійне місце проживання, пішов від матері та поселився зі своєю бабусею /позивачем/.

Позивач звернулася до служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради з заявою, стосовно малолітнього онука, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишився без батьківського піклування.

Батьки дитини, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебувають за межами України. Батько з лютого 2022 року працює в Нідерландах. Мати працює в Польщі з грудня 2023 року.

Відповідно до наказу служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради від 26.01.2024 року № 4 малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово влаштовано в мою сім`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Вся відповідальність за життя, здоров`я дитини, її утримання лягли на плечі позивача.

Як зазначає позивач, на превеликий жаль, батьки ОСОБА_9 не витримала іспиту з батьківства.

Дитина в будь-якому віці потребує батьківської любові та турботи. У дитини велика потреба у спілкуванні з матір`ю. Але матері зовсім байдуже до власної дитини. ОСОБА_12 після чергової розмови по телефону довела дитину до сліз та заблокувала вхідні дзвінки.

Батько ОСОБА_9 , ОСОБА_4 спілкується з сином по телефону, частково утримує ОСОБА_9, але після виїзду з України не виконує свої батьківські обов`язки, не приділяє дитині належної уваги та турботи.

З огляду на вищевказане позивач і звернулася до суду з вказаним позовом.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.03.2024 було витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин Державного кордону України відповідачами за період з 01.01.2022 року по день надання відповіді на вказаний запит, вказавши: в якому напрямку здійснювався перетин кордону останніми, дату перетину кордону, пункт перетину, місце призначення за межами України.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.06.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача, ОСОБА_5 , у судовому засіданні заперечував проти позову. Зазначив, що не погоджується з позбавленням відповідача батьківських прав. Позов вважає штучно поданим, заснованим на обставинах, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Немає доказів того, що мати дитини не займається її вихованням, а факт виїзду за кордон не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав.

Представник третьої особи поклався на розсуд суду.

Відповідач, ОСОБА_4 , у судове засідання не з`явився.

Суд заслухавши думку та позицію учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є батьками малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис про народження № 635 від 23.12.2010, місце реєстрації: відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області.

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували в шлюбі, який у 2015 році розірвано. Після розірвання шлюбу хлопчик залишився проживати з матір`ю. ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Наказом Служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради № 4 від 26.01.2024 «Про тимчасове влаштування ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у сім`ю ОСОБА_1 » малолітній ОСОБА_6 тимчасово влаштований у сім`ю ОСОБА_1 /його бабусі/.

Згідно з Актом обстеження умов проживання від 25.01.2024 за результатами обстеження умов проживання спеціалістами служби у справах дітей встановлено, що малолітній ОСОБА_6 , проживає разом ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , її малолітньою донькою, ОСОБА_15 , за адресою: АДРЕСА_1 . Двоповерховий житловий будинок обладнаний побутовою технікою, меблями, наявне електропостачання, централізоване водопостачання. В будинку зроблено ремонт, затишно. Одна з кімнат облаштована для ОСОБА_16 , в кіматі є ліжко, шафа-купе для одягу, письмовий стіл, крісло, ноутбук, планшет, телефон.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння від 12.10.2023, зареєстровано в реєстрі № 1414, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Холудєєвою С.М., позивачу на праві власності належить 1/2 частки вищезгаданого будинку за вказаною адресою.

Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради своїм висновком № 02-29/664 від 01.04.2024 заключив, що доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по відношенню до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач, ОСОБА_4 , згідно з розрахунком зі сплати аліментів має заборгованість з їх сплати у розмірі 79 464,21 грн. (станом на 29.02.2024).

Згідно з характеристикою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданою ОЗ «Бритівський ЗЗСО І-ІІІ ступенів» від 30.01.2024 № 16/01-38 ОСОБА_9 має середній ступінь сформованості вміння вчитися, планувати свою роботу, контролювати себе, хлопчик має потребу в здобутті знань, але недостатньо відповідальний у виконанні навчально-трудових завдань, не старанний і не наполегливий в досягненні навчальної мети. Має грану пам`ять і уяву. На уроках буває незібраний і неорганізований, через що не встигає закінчувати завдання, а іноді і не береться до їх виконання, тому потребує постійного контролю з боку вчителів. Загальні правила поведінки учня в закладі освіти виконує, на уроки не запізнюється, школу без поважних причин не пропускає. У школу приходить завжди охайний, підстрижений, одягненим відповідно до сезону. Шкільним приладдям забезпечений достатньо, стан речей - задовільний.

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, яка набрала чинності в Україні 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є невиправданим, настільки крайнім заходом сімейно-правового характеру, який не відповідає інтересам дітей. У цьому випадку, держава, як про це влучно висловився Європейський суд у справах людини у рішенні «Савіни проти України», має допомогти родині у складній ситуації, без застосування радикальних заходів.

В постанові від 02.09.2020 у справі № 557/1101/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, також зауважив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Суди встановили, що батько участі у вихованні сина не брав і його життям не цікавився. Як випливає зі змісту рішення суду апеляційної інстанції, суд надав оцінку тому, що позбавлення батьківських прав, яке суд першої інстанції здійснив згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету.

Проте суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи є необхідним позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням його бажання змінити поведінку щодо дитини, чи можливо попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина.

В постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд також зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Позиція суду

Як вбачається з вказаних вище рішень Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку відповідача в кращу сторону неможливо. Навіть за наявності винної поведінки відповідача та встановлення того, що відповідач участі у вихованні дитини не брав і її життям не цікавився, позбавлення відповідача батьківських прав можливе виключно у разі неможливості змінити на краще його поведінку щодо дитини. При цьому сам факт заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини.

Таким чином, позбавлення відповідачів батьківських прав можливе за обов`язкової сукупності двох умов: перша - відповідачі втратили інтерес до дітей; друга - їх поведінку щодо дітей неможливо змінити на краще.

Згідно з довідкою-характеристикою на ОСОБА_5 , виданою Білгород-Дністровським РВП ГУНП в Одеській області від 26.02.2024 № 63/5717 остання за місцем свого мешкання характеризується посередньо. У зловживанні алкогольними напоями та у вживанні наркотичних речовин не була помічена. Скарг на поведінку ОСОБА_5 з боку сусідів та родичів не надходило.

Про небайдужість та інтерес відповідача, ОСОБА_5 , до дитини, на переконання суду, свідчить та обставина, що відповідач залучила до участі в справі в якості свого представника адвоката Каланжова В.І., який заперечував щодо обставин викладених у позові, що на переконання суду також свідчить про її небайдужість до дитини та результатів розгляду даної справи.

ОСОБА_4 за місцем свого мешкання також характеризується посередньо, у зловживанні алкогольними напоями та у вживанні наркотичних речовин помічений не був. Скарг на його поведінку з боку сусідів також не надходило (характеристика на ОСОБА_4 , видана Білгород-Дністровським РВП ГУНП в Одеській області від 26.02.2024 № 63/5718).

Судом береться до уваги той факт, що відповідачі не прибули на засідання комісії, оскільки обидва перебували на заробітках за кордоном.

Заява ОСОБА_4 , якою він повідомив, що не має змоги забрати сина до себе та займатися його виховання та не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав не може слугувати для суду підставою вважати, що він умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини.

Крім того, відповідно до ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не право згідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22 суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

У постанові від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22 Верховний Суд зазначив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Доводи позивача щодо того, що відповідачі не в повній мірі виконують батьківські обов`язки (недостатньо спілкуються з дитиною, не опікуються нею) висновків суду не спростовують, оскільки сам по собі факт недостатнього спілкування батька/матері з дитиною не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Судом також береться до уваги вже згадана характеристика на малолітнього ОСОБА_6 , з якої слідує, що і батько, і мати цікавляться шкільним життям дитини. Тато, ОСОБА_4 , перебуває за кордоном, коли приїздив додому, приходив до школи. Зараз зв`язок з класним керівником підтримує через Вайбер та через дружину ОСОБА_17 . До листопада 2023 року хлопець виховувався у сім`ї мами, ОСОБА_5 , мати постійно підтримує зв`язок з класним керівником у телефонному режимі, приходила на батьківські збори, своєчасно реагує на повідомлення та зауваження. З грудня 2023 року ОСОБА_5 виїхала на заробітки у Польщу, але зв`язок з класним керівником не втратила.

Оцінюючи висновок Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, згідно якого вказаний представник органу опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав відповідачів відносно дитини, суд керується таким.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, вказаний висновок носить рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. З підстав, наведених вище, суд дійшов висновку, що відповідачі не втратили інтерес до дитини та відсутні підстави для позбавлення їх батьківських прав.

Ураховуючи наведене, суд не може визнати вказаний висновок органу опіки та піклування достатнім доказом, який свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав.

Ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не надала суду достатніх доказів того, що відповідачі втратили інтерес до дитини та їх поведінку щодо дитини неможливо змінити на краще.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині позбавлення відповідачів батьківських прав.

Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Судом констатовано, що невиконання відповідачами батьківських обов`язків на даний час не досягає такого рівня, що потребує застосування такого крайнього заходу, як позбавлення відповідачів батьківських прав, оскільки таке невиконання не носить злісного та/або умисного характеру. Суд вважає, що відповідачі могли б докласти значно більше зусиль для налагодження стосунків з сином та виконання своїх батьківських обов`язків.

Водночас виняткових обставин, які мали б наслідком позбавлення відповідачів батьківських прав судом не встановлено.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, враховуючи, що дитині може не вистачати батьківської турботи та уваги, беручи до уваги особу батька та матері, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав, при цьому попередити відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання сина та покласти на орган опіки та піклування в особі Білгород-Дністровської міської ради контроль за виконанням ними своїх батьківських обов`язків.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то, у відповідності до норм ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. 150, 164, 165 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року, ст. 81, 141, 247, 258, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, поклавши на Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області контроль за виконанням ними батьківських обов`язків.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 30 вересня 2024 року.

Суддя Н.Д. Анісімова