КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/2838/22 Головуючий у І інстанції Шум Л.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Дмитра Володимировича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Корюківської міської ради Чернігівської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Корюківської міської ради Чернігівської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування.

11 квітня 2024 року до суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Д.В. про зменшення/збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ст. ст. 175 та 177 ЦПК України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Матвійчук Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про наявність недоліків в поданому позові, оскільки у позовній заяві вказано всіх необхідних учасників процесу, в тому числі ОСОБА_3 , яка є неповнолітньою спадкоємицею. Відповідні вимоги до кожного учасника даної справи зазначені.

До позовної заяви додано звіти про оцінку майна, що підтверджують загальну вартість майна у розмірі 1 640 300 грн: квартира АДРЕСА_1 , ринкова вартість - 1 335 400 грн, будинок АДРЕСА_2 , ринкова вартість - 214 200 грн, земельна ділянка, кадастровий номер :04:000:1518, ринкова вартість - 90 700 грн.

До справи додано відповідні звіти про оцінку нерухомого майна, які підтверджують вартість спірного майна на день подання позовної заяви.

Також, було долучено квитанцію про сплату судового збору у розмірі 9960,00 грн.

Тобто, стороною позивача було подано всі необхідні документи для визначення ціни позову та сплати судового збору.

Крім того, 03 липня 2024 року, було подано заяву про збільшення позовних вимог, на яку суд першої інстанції уваги не звернув та прийняв рішення про повернення позовної заяви.

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

За правилом п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що в лютому 2022 року адвокат Матвійчук Д.В. звернувся до Святошинського районного суду м. Києва, в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Київської міської ради, Корюківської міської ради Чернігівської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бахмут Ірини Миколаївни спадкову справу, заведену у зв`язку із смертю ОСОБА_4 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року дану справу прийнято у своє провадження судді Святошинського районного суду м. Києва Шум Л.М., у зв`язку зі звільненням ОСОБА_5 з посади судді, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бахмут Ірини Миколаївни спадкову справу, заведену у зв`язку із смертю ОСОБА_4 .

03 січня 2024 року від приватного нотаріуса Бахмут І.М. надійшла відповідь на ухвалу суду від 30 листопада 2023 року, що нею не заводилася спадкова справа у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 .

11 квітня 2024 року до суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Д.В. про зменшення/збільшення розміру позовних вимог, згідно яких останній просив суд:

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_7 на момент смерті у квартирі АДРЕСА_3 ;

- встановити факт, постійного проживання ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 ( НОМЕР_1 ), ОСОБА_6 , разом із спадкодавцем ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_3 .;

- встановити факт, постійного проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_6 , разом із спадкодавцем ОСОБА_8 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_3 .;

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 на момент смерті у квартирі АДРЕСА_3 .;

- визначити, що частка належна ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:1518, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1 га - становить 1/4 частини земельної ділянки;

- визначити, що частка належна ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:1518, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1 га - становить 1/4 частини земельної ділянки;

- визнати за ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом право власності на: 1/9 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 ;

- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) у порядку спадкування за законом право власності на: 8/9 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_5 частки у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_6 частку земельної ділянки кадастровий номер :04:000:1518, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з тим, що позовна заява не відповідала вимогам ст. ст. 175 та 177 ЦПК України, надано позивачу строк у п`ять днів з дня отримання копії ухвали, для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

В ухвалі про залишення без руху вказано, що в наданому позові не зазначена кількість складу сторін, відповідно конкретні вимоги до кожного. Вказано, що вирішення спору може вплинути на склад майна сторін спору та змінити власників майна, а тому вимоги про визнання однієї частки у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_4 є вимогами майнового характеру, які підлягають грошовій оцінці.

Також, в ухвалі вказано, що позивачем ціна позову не зазначена, не надано документальних підтверджень дійсної вартості спірного майна на час подання позовної заяви до суду, тому позивачеві слід додати до позовної заяви документальні докази вартості майна, визначити ціну позову та у разі необхідності доплатити судовий збір.

08 липня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва своєю ухвалою, визнаючи неподаною та повертаючи заяву позивачу у зв`язку з не усуненням недоліків, виходив із того, що заявником не були виконані вимоги ухвали від 24 червня 2024 року.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

До неналежно оформленої позовної заяви застосовуються положення ст. 185 ЦПК України.

Згідно ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху і надає позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ним ухвали.

Ч. 3 ст. 175 ЦПК України передбачені вимоги до форми і змісту позовної заяви. Так, обов`язковими складовими позову мають бути: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

При цьому, ЦПК України не передбачає конкретну форму викладу позовних вимог, а надає право позивачу вільно викладати зміст своїх вимог, які можуть бути уточнені судом під час попереднього розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Залишаючи без руху позовну заяву, у зв`язку з тим, що вирішення спору може вплинути на склад майна сторін спору та змінити власників майна, суд першої інстанції фактично вийшов за межі своїх повноважень.

Верховний Суд у постанові від 8 квітня 2020 року у справі №761/41071/19 (провадження №61-2192св20) дійшов висновку, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачеві.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обгрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так. у справі «Belletv. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що ст.6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2024 року на адресу суду першої інстанції надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвокатаМатвійчук Д.В. про усунення недоліків, з якого вбачається, що останній усуваючи недоліки, які були вказані в ухвалі від 24 червня 2024 року, звернув увагу суду першої інстанції на те, що при подачі позову ним було зазначено кількість складу сторін та вимоги до кожного, заявив клопотання про необхідність залучення третьої особи ОСОБА_3 , вказав, що оцінка нерухомого майна була проведена під час подання позову та відповідно було сплачено судовий збір.

Крім того, представникаОСОБА_1 - адвокатаМатвійчук Д.В. в клопотанні про усунення недоліків зазначив, що згідно ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», розмір судового збору визначається судом.

Щодо не визначення позивачем ціни позову, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне, що не подання відповідних доказів на підтвердження встановленої ціни позову не є підставою для повернення позовної заяви, оскільки ціну позову суд може встановити самостійно відповідно до позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції не вказав у своїй ухвалі від 24 червня 2024 року точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) позивачу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 185 ЦПК України зазначено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Зазначених вимог закону суд не дотримався, чим обмежив сторону позивача у доступі до правосуддя в розумінні практики Європейського суду з прав людини, допустив порушення норм процесуального права та прийшов до передчасного висновку залишення позовної заяви без руху, а потім, як наслідок цьому про повернення позовної заяви.

Постановляючи ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу, суд першої інстанції не дотримався вимог цивільного процесуального законодавства, які підлягали застосуванню у даних правовідносинах, а тому висновок суду першої інстанції щодо повернення заяви з підстав невиконання позивачем вимог ухвали суду без руху та не усунення недоліків є необґрунтованим.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Висновки про недопущення надмірного формалізму при вирішенні судом питань, пов`язаних з реалізацією особою свого права на доступ до правосуддя, викладені також у постановах Верховного Суду, зокрема від 26 грудня 2019 року у справі № 367/8573/17, від 18 грудня 2018 року у справі № 761/5894/17, від 09 липня 2019 року у справі № 826/6479/18.

Апеляційний суд приходить до висновку, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року не може вважатися законною і обґрунтованою.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука Дмитра Володимировича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 01 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар