Справа № 127/7281/20
Провадження № 22-ц/801/1739/2024
№22-ц/801/1595/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н.М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 рокуСправа № 127/7281/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю.О.,

за участю сторін: відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника третьої особи ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/7281/20 запозовом Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Військової частини НОМЕР_1 Командування Повітряних Сил Збройних Сил України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину,

за апеляційною скаргою Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2024 року,

за апеляційними скаргами Військової частини НОМЕР_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2024 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2024 року,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Палиги Олега Івановича на додаткове рішення Вінницького міськогосуду Вінницької області від 02 липня 2024 року,

судові рішення ухвалила суддя Бессараб Н.М. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст рішення складено 28 травня 2024 року, повний текст додаткового рішення складено 03 липня 2024 року,

в с т а н о в и в:

В березні 2020 року Івано-Франківська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Військової частини НОМЕР_1 Командування Повітряних Сил Збройних Сил України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, мотивуючи позовні вимоги тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) від 04 квітня 2016 року №59 ОСОБА_1 був призначений на посаду старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 04 жовтня 2016 року №189 працівник Збройних Сил України (далі ЗСУ) ОСОБА_1 03 жовтня 2016 року прибув із військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) у службове відрядження для виконання польотів за планом бойової підготовки.

Під час виконання вправ відповідач, неналежно виконуючи свої службові обов`язки із забезпечення безпеки польотів, як старший в екіпажі повітряного судна, сплутав рукоятки опускання/піднімання шторки та відкриття замків ліхтаря задньої кабіни літака, внаслідок чого відбувся зрив відкидної частини ліхтаря задньої кабіни повітряного судна та розгерметизація, що є грубим порушенням послідовності виконання дій, передбачених чинним «Руководством по летной эксплуатации самолета Л-39», згідно з пунктом 133 якого відкриття ліхтаря виконується виключно після посадки повітряного судна та зупинки двигуна, а не під час виконання польоту. ОСОБА_1 створив загрозу безпеці польоту, що вказує на несумлінне ставлення до своїх функціональних обов`язків та їх неналежне виконання. Екіпаж повітряного судна припинив виконання завдання і невідкладно здійснив захід на посадку на аеродром військової частини НОМЕР_2 . Наземною пошуково-рятувальною групою було знайдено відкидну частину ліхтаря задньої кабіни вказаного повітряного судна на ділянці поля неподалік від аеродрому військової частини НОМЕР_2 . Внаслідок зриву під час польоту та падіння на землю відкидної частини ліхтаря задньої кабіни повітряного судна Л-39 вона була пошкоджена, є непридатною для використання без подальшого капітального ремонту чи заміни, у зв`язку з чим державі завдана майнова шкода.

За фактом цієї події 18 січня 2017 року військова прокуратура Івано-Франківського гарнізону внесла відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000011 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

В ході досудового розслідування, 17 березня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та 18 березня 2017 року скеровано до суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 367 КК України.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України.

Підставами для представництва прокуратури в суді є те, що на Міністерство оборони України як на центральний орган виконавчої влади покладено функції щодо забезпечення ЗСУ необхідними ресурсами, тому воно уповноважене державою виступати в судах у разі порушення інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» Міністерство оборони України є органом державного управління Збройних Сил України і несе повну відповідальність за їх розвиток та підготовку до виконання завдань оборони, а суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові об`єднання, військові частини, установи та організації, які утримуються за рахунок коштів державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України із своїм найменуванням.

Військова частина НОМЕР_2 є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банку, утримується окремим штатом, має гербову печатку із своїм найменуванням. Командир Військової частини НОМЕР_2 несе повну відповідальність перед органом управління майном - Міністерством оборони України за стан і діяльність частини.

Військова частина НОМЕР_2 звернулась до Військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону з листом від 20 лютого 2020 року № 350/484/1/319 щодо заявлення прокуратурою гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_2 , позову до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої вчиненням злочину.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог прокурор просив стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_2 шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину в розмірі 199172,16 грн (т.1 а.с.90 91), а також судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2021 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Роз`яснено позивачам їх право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства.

Закривши провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спори про відшкодування шкоди, яка заподіяна військовослужбовцями, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 задоволено частково. Скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2021 року, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не був військовослужбовцем в період подій, які є підставою для пред`явлення позову, та не проходив військову службу відповідно до статті 19 КАС України. Відповідач зарахований до особового складу на підставі особистої заяви про прийом на роботу, тому перебував у трудових відносинах з військовою частиною. Цей факт ОСОБА_1 не заперечив в судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи.

Тому спір з приводу відшкодування ОСОБА_1 шкоди не пов`язаний з проходженням публічної служби.

Постановою Верховного Суду від 12 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Вінницького апеляційного суду від 14 вересня 2021 року залишено без змін.

Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що на час виникнення спірних правовідносин відповідач не мав статусу військовослужбовця, а перебував у трудових відносинах з військовою частиною та виконував службові обов`язки як працівник ЗСУ.

Крім того вказав, що спір про стягнення зі службової особи - працівника ЗСУ майнової шкоди, завданої військовій частині внаслідок злочину, щодо якої є рішення суду у кримінальній справі з оцінкою правомірності її дій, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2024 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що до спірних правовідносин про відшкодування шкоди, завданої злочином, що полягав у неналежному виконанні службовою особою своїх обов`язків, необхідно застосовувати норми трудового законодавства щодо застосування строку давності звернення до суду. Оскільки порушення ОСОБА_1 службових обов`язків мали місце 01 листопада 2016 року та доведені актом про результати службового розслідування від 22 грудня 2016 року, а прокурор з цим позовом звернувся в березні 2020 року, тому прокурором пропущений річний строк для звернення до суду з вимогами, передбаченими трудовим законодавством.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2024 рокузаяву представника ОСОБА_1 адвоката Палиги О.Ф.задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 20000 грн. У стягненні решти суми витрат - відмовлено.

Додаткове рішення мотивоване тим, що заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 111300 грн, є завищеним та неспівмірним з урахуванням незначної складності справи, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг, ціни позову та фінансового стану військової частини в умовах воєнного стану в Україні, тому суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви та стягнення 20000 грн судових витрат на правничу допомогу.

Не погодившись з рішенням суду, Івано-Франківська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду від 21 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Крім того, звертає увагу на те, що під час розгляду справи відповідачем не були зроблені заяви про застосування строків позовної давності.

Крім того, Військова частина НОМЕР_2 подала апеляційні скарги на рішення суду та на додаткове рішення суду.

В апеляційній скарзі на рішення суду зазначила, що вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції дійшов неправильних та незаконних висновків про відмову в задоволенні позову. Військова частина НОМЕР_2 просила скасувати рішення суду від 21 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Військова частина НОМЕР_2 очікувала ухвалення вироку або іншого рішення в рамках КК України, тому є поважними причини пропуску строку звернення до суду, встановленого ст.233 КЗпП.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Військова частина НОМЕР_2 зазначила, що вважає його необґрунтованим відповідно до вимог чинного законодавства, висновки суду першої інстанції щодо розміру стягнутих витрат на правничу допомогу адвоката є неправильними, порушено принцип співмірності. Таким чином, просила зменшити розмір відшкодування виплат на професійну правничу допомогу до фактичної суми.

Також, не погодившись з додатковим рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Палига О.І. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального права, з неправильним встановленням, оцінкою та дослідженням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм права, якими регулюються питання щодо розподілу між сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу, без належного врахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Просив додаткове рішення змінити в мотивувальній та резолютивній частині, ухваливши нове рішення, яким з позивача Військової частини НОМЕР_2 стягнути на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 111300 грн.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв на себе ініціативу та вирішив зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу до 20000 грн.

У відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Палига О.І. просив апеляційні скарги Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, Військової частини НОМЕР_2 на рішення суду від 21 травня 2024 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до наступного висновку, за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) №59 від 04 квітня 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу та призначений з 07 квітня 2016 року на посаду старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 04 жовтня 2016 року №189, працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) вважати таким, що прибув 03 жовтня 2016 року у службове відрядження для виконання польотів за планом бойової підготовки.

Згідно з інформацією командира військової частини НОМЕР_4 від 21 лютого 2017 року, військова частина НОМЕР_2 підпорядковується Командувачу Повітряних Сил Збройних Сил України (військові частини НОМЕР_1 - Командування Повітряних Сил; НОМЕР_5 - штаб Командування Повітряних Сил), а за напрямками діяльності також підпорядковується військовим частинам А0257Т, А1049Ф.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_2 .

Відповідно до реєстраційного посвідчення державного повітряного судна №5399, виданого 21 лютого 2013 року Міністерством оборони України, військова частина НОМЕР_2 , яка дислокується в АДРЕСА_2 , є експлуатуючою організацією повітряного судна Л-39, бортовий номер 122, заводський номер 934663.

Згідно з плановою таблицею польотів на 01 листопада 2016 року, затвердженою керівником льотно-методичного збору полковником ОСОБА_4 , що відбувались на аеродромі військової частини НОМЕР_2 , екіпаж повітряного судна Л-39, бортовий номер 122, в проміжок часу з 11.00 год до 12.00 год повинен був виконати вправи, передбачені Курсом бойової підготовки ВА-2008. Для виконання вказаних вправ до складу екіпажу повітряного судна увійшли заступник командира авіаційної ескадрильї штурман ескадрильї військової частини НОМЕР_2 майор ОСОБА_5 та старший інструктор-пілот відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів працівник ЗСУ ОСОБА_1 .

Під час виконання вправ відповідач, неналежно виконуючи свої службові обов`язки із забезпечення безпеки польотів, як старший в екіпажі повітряного судна, сплутав рукоятки опускання/піднімання шторки та відкриття замків ліхтаря задньої кабіни літака, внаслідок чого відбувся зрив відкидної частини ліхтаря задньої кабіни повітряного судна та розгерметизація, що є грубим порушенням послідовності виконання дій, передбачених чинним «Руководством по летной эксплуатации самолета Л-39», згідно з пунктом 133 якого відкриття ліхтаря виконується виключно після посадки повітряного судна та зупинки двигуна, а не під час виконання польоту. ОСОБА_1 створив загрозу безпеці польоту, що вказує на несумлінне ставлення до своїх функціональних обов`язків та їх неналежне виконання. Екіпаж повітряного судна припинив виконання завдання і невідкладно здійснив захід на посадку на аеродром військової частини НОМЕР_2 . Наземною пошуково-рятувальною групою було знайдено відкидну частину ліхтаря задньої кабіни вказаного повітряного судна на ділянці поля неподалік від аеродрому військової частини НОМЕР_2 . Внаслідок зриву під час польоту та падіння на землю відкидної частини ліхтаря задньої кабіни повітряного судна Л-39 вона була пошкоджена, є непридатною для використання без подальшого капітального ремонту чи заміни.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02 листопада 2016 року призначено комісію для розслідування причин та умов, що сприяли факту пошкодження ліхтаря кабіни інструктора літака Л-39 бортовий номер 122.

15 листопада 2016 року тимчасово виконуючим обов`язки командувача Повітряних Сил Збройних Сил України генерал-лейтенантом ОСОБА_6 був затверджений акт розслідування серйозного інциденту з літаком Л-39, БН 122 (934663) з висновком про те, що за попередньою оцінкою технічного стану літака, останній підлягає відновленню шляхом заміни відкидної частини ліхтаря задньої кабіни літака.

Актом від 22 грудня 2016 року про результати службового розслідування по факту пошкодження ліхтаря кабіни інструктора літака Л-39 бортовий номер 112, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_2 , встановлено порушення ОСОБА_1 вимог пункту 14 підрозділу 1 розділу II Правил виконання польотів державної авіації України, затверджених наказом Міністерства оборони України №2 від 05 січня 2015 року, відповідно до якого перевіряючий (інспектор, інструктор) льотчик, який здійснює перевірку або навчання льотчика (курсанта) у польоті, є старшим в екіпажі. Він відповідає за безпеку польотів незалежно від того, здійснює управління ПС особисто чи/або передав управління тому льотчику (курсанту), який перевіряється (навчається). У випадках, якщо дії командира ПС неспроможні забезпечити безпеку польоту, перевіряючий зобов`язаний взяти на себе виконання функцій командира екіпажу ПС.

Згідно з довідкою командира військової частини НОМЕР_6 від 03 жовтня 2017 року №583, відповідно до наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України №6ад від 10 січня 2017 року «Про пошкодження відкидної частини ліхтаря кабіни літака Л-39 та притягнення винних до відповідальності», з полковника ОСОБА_1 за період з 01 березня 2017 року по 30 квітня 2017 року стягнуто 16285,72 грн за заподіяну шкоду при виконанні трудових обов`язків.

Стягнення з ОСОБА_1 коштів в загальному розмірі 16285,72 грн на користь військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 підтверджується платіжними дорученнями №648 від 14 березня 2017 року та №923 від 17 квітня 2017 року.

З акту приймання послуг від 03 листопада 2017 року за договором №148/17 від 24 червня 2017 року вбачається, що послуги з капітального ремонту відкидної частини ліхтаря кабіни літака Л-39 становила 199172,16 грн.

Згідно платіжного доручення №659 від 17 листопада 2017 року ДП «Одеський авіаційний завод» було сплачено 199172,16 грн за надання послуг з капітального ремонту відкидної частини ліхтаря кабіни літака Л-39 із заміною скла.

Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2019 року (справа №344/3887/17), ОСОБА_1 , який обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження відносно нього закрито. Цивільний позов представника потерпілого - заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, в інтересах військової частини НОМЕР_2 до ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-XII «Про Збройні Сили України» (далі - Закон) особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

Громадяни України, які проходять військову службу та службу у військовому резерві у Збройних Силах України, складають військову присягу на вірність Українському народові. При виконанні обов`язків служби військовослужбовці носять військову форму одягу, їм довічно встановлюється військове звання (частини третя статті 5 Закону).

Згідно з частиною четвертою статті 5 Закону трудові відносини працівників Збройних Сил України регулюються законодавством про працю.

Відповідно до абзацу другого 2 пункту 2.8 Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 26 травня 2014 року № 333, підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини (про прийом на роботу працівника) є: для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця; для працівників - особисті заяви про прийом на роботу з відповідним рішенням щодо прийняття їх на роботу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Відповідно до частини першої, третьої, сьомої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого. Цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 599/593/18, зазначено, що реабілітуючі підстави закриття кримінального провадження мають місце у випадку, коли особа не вчинила протиправного діяння, передбаченого кримінальним законом, i, як результат, має право на реабілітацію. До реабілітуючих підстав належать ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, і тягнуть за собою зняття підозри, відновлення доброго імені, гідності та репутації. Якщо судом буде встановлено наявність у діях особи складу кримінального правопорушення, то підстави для її реабілітації відсутні.

Апеляційний суд звертає увагу, що у цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій ОСОБА_1 під час виконання своїх службових обов`язків та здійснення планового польоту 01 листопада 2016 року. Оцінка його дій проведена під час розгляду справи №344/3887/17, за результатами якої ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою підставою для закриття кримінального провадження.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання (статті 15, 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

Таким чином, є помилковим посилання прокурора у позовній заяві на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1166 ЦК України, оскільки як встановлено судом, ОСОБА_1 виконував трудові (службові) обов`язки, що підтверджується актом про результати службового розслідування від 22 грудня 2016 року, а отже відповідальність має наставати за нормами трудового права.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України).

Встановлені статтею 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника, суди повинні перевіряти, чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого статтею 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди необхідно вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, завданої працівником.

Ухвалення судом вироку чи іншого рішення в межах КК України, яким відповідача визнано винним, не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, що підтверджують початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Отже, за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день ухвалення вироку чи ухвали суду за правила КК України щодо відповідача не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди за наявності доказів доведеного факту завдання шкоди.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 6-216цс16, від 02 березня 2016 року у справі № 6-1263цс15 і Верховний Суд у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 132/2083/16-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 366/1618/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 380/124216-ц.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що днем виявлення шкоди необхідно вважати день, коли був складений акт про результати службового розслідування (22 грудня 2016 року).

Водночас, суд першої інстанції не звернув уваги, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України, а цивільний позов заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах військової частини НОМЕР_2 залишено без розгляду та роз`яснено право на звернення з позовом у порядку цивільного судочинства.

Прокурор з даним позовом в порядку цивільного судочинства звернувся 30 березня 2020 року, тобто в межах строку передбаченого ст.233 КЗпП.

Апеляційним судом було витребувано ухвалою суду від 16 серпня 2024 року матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом щодо ОСОБА_1 , ч.1 ст.367 КК України (справа №344/3887/17, провадження №1-кп/344/84/19), з якого вбачається, що в матеріалах справи наявний цивільний позов про стягнення шкоди.

Виходячи з встановлених обставин справи, того що позивач своєчасно у межах встановленого КЗпП строку звернувся з цивільним позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди в кримінальному провадженні, однак незалежно від його волі цей цивільний позов було залишено без розгляду у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності та закриттям провадження у кримінальній справі у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав, після закриття якого позивач подав позов у межах цивільного судочинства.

За таких обставин суд першої інстанції помилково відмовив в задоволенні позову в зв`язку з пропуском передбаченого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку для звернення до суду із даним позовом.

Як встановлено матеріалами справи послуги з капітального ремонту відкидної частини ліхтаря задньої кабіни льотчика літака Л-39 №934663 з заміною скла становила 199172,16 грн (т.1 а.с.92).

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комплексної економічно товарознавчої експертизи по кримінальному провадженню №000011, ринкова вартість ліхтаря задньої кабіни літака Л-39 (заводський номер 934663), що відноситься до ІІ категорії, з урахуванням його зносу, згідно установленими нормами, виходячи із повної вартості нової відкидної частини ліхтаря задньої кабіни повітряного судна Л-39, становить 158758,50 грн.

Таким чином, вартість самого ремонту складає 40413,66 грн = (199172,16 грн 158758,50 грн).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2019 року встановлено, що внаслідок зриву під час польоту та падіння на землю відкидної частини ліхтаря задньої кабіни повітряного судна Л-39, остання була пошкоджена, у зв`язку із чим державі в особі Міністерства оброни України завдана шкода на суму 114 624 грн.

При таких обставинах загальна сума завданої шкоди становить 155037,66 грн = (40413,66 грн + 114624 грн).

З полковника ОСОБА_1 за період з 01 березня 2017 року по 30 квітня 2017 року було стягнуто 16285,72 грн за заподіяну шкоду при виконанні трудових обов`язків.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з урахуванням положень КЗпП України, оскільки на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах, а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення в розмірі 138751,94 грн (155037,66 грн завдана шкода - 16285,72 грн стягнута шкода).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2024 року ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Зазначені висновки відповідають висновкам, які викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2024 року у цій справі, то додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2024 року також підлягає скасуванню.

Позивач звільнений від сплати судового збору згідно з пунктом 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином з ОСОБА_1 підлягає стягненню 2081,28 грн судового збору в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, Військової частини НОМЕР_2 , представника ОСОБА_1 адвоката Палиги Олега Івановича задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 травня 2024 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Військової частини НОМЕР_1 Командування Повітряних Сил Збройних Сил України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину в розмірі 138751,94 грн (сто тридцять вісім тисяч сімсот п`ятдесят одна грн 94 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) 2081,28 грн (дві тисячі вісімдесят одна грн 28 коп.) судового збору в дохід держави.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 жовтня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Шемета Т.М.