Справа № 464/7771/23 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/1100/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м.Львів

Справа № 464/7771/23

Провадження № 22ц/811/1100/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 8 березня 2024 року у складі судді Тімченко О.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,-

встановив:

15 листопада 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з реєстрації у цій квартирі. Зазначає, що йому ( ОСОБА_3 ) на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 29 травня 1996 року на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Згідно довідки про кількість зареєстрованих осіб, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Львів» Львівської міської ради (Сихівська районна адміністрація) від 25 травня 2023 року № 123017 у вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 (з 11 січня 2017 року), ОСОБА_4 (з 11 січня 2017 року), ОСОБА_5 (з 11 січня 2017 року) та він ( ОСОБА_3 ) співвласник від 13 вересня 2021 року. Вказує, що 12 квітня 2024 року шлюб сторін розірвано. Відповідач більше двох років не проживає в житловому приміщенні про що складено Акти про проживаючих осіб в житловому приміщенні №307 від 3 травня 2023 року, №298 від 30 березня 2023 року, №281 від 20 лютого 2023 року представниками ПП «Управляюча компанія «Дністер», за підтвердження сусідів. Стверджує, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою він не цікавиться. Посилається на те, що факт реєстрації відповідача порушує його (позивача) право на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію, збільшені нарахування на кількість дорослих проживаючих членів сім`ї за комунальні послуги. Зазначає, що відповідач проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що факт відсутності за місцем реєстрації понад один рік можуть підтвердити свідки. Вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування квартирою, що належить йому (позивачу) на праві спільної сумісної власності. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 08 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_3 . Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що ОСОБА_2 втратила право користування спірною квартирою, оскільки не проживає у ній, не сплачує витрати на оплату комунальних послуг, не несе інших витрат по утриманню цього житла. Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що спірна квартира належить йому (позивачу) на праві спільної сумісної власності з 29 травня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності, а на той час сторони у шлюбі не перебували. Тому вважає, що відповідач жодного відношення до квартири не має. Крім того вказує, що судом неправильно застосовано висновки Верховного Суду, оскільки такі жодним чином не стосуються цього спору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 12 квітня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.

Позивачу та ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № Г-06585 від 29 травня 1996 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 6 березня 2024 року за № 368777289 вбачається, що відомості щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 відсутні.

За даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області від 29 листопада 2023 року, що узгоджується із відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб за № 123017 від 25 травня 2023 року, відповідач зареєстрована у спірній квартирі.

17 жовтня 2023 року позивач звертався до Сихівської районної адміністрації Центру надання адміністративних послуг м.Львова Львівської міської ради про зняття відповідача із зареєстрованого місця проживання.

19 жовтня 2023 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні такої заяви, оскільки зняття із зареєстрованого місця проживання за заявою співвласника житла здійснюється за згодою іншого співвласника житла, що передбачено п.3 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

На підтвердження вимог позивач надав суду акти ПП «Управляюча компанія «Дністер» від 20 лютого 2023 року, 30 березня 2023 року, 3 травня 2023 року, з яких вбачається, що комісією зі слів сусідів встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2021 року до часу складення актів.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 509/1916/16-ц у ситуації: позивач - власник квартири, а відповідач - колишній з подружжя (колишній член сім`ї власника житлового приміщення), який зареєстрований у цій квартирі, слід застосувати положення ст.405 ЦК України.

Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2). Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч.2 ст.406 цього Кодексу).

Відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 4 липня 2018 року у справі 353/1096/16-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 615/1636/17 при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Згідно із постановою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 761/20452/17 для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Суд першої інстанції не вважав достатніми та беззаперечними висновки ПП «Управляюча компанія «Дністер» щодо не проживання відповідача у спірній квартирі з 2021 року, оскільки відсутні дані щодо повноважень ПП «Управляюча компанія «Дністер» проводити обстеження житла на предмет проживання/непроживання осіб у такому.

Схожа позиція щодо актів житлового органу висловлена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 404/7153/20.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу.

Позивечем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Встановлено, що позивачу на праві спільної сумісної власності належить квартира кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29 травня 1996 року.

Сторони зареєстрували шлюб 20 липня 2013 року.

Квартира у власності позивача перебувала до реєстрації шлюбу з відповідачем.

Шлюб між сторонами розірвано, вони проживають окремо.

Позивач несе витрати по оплатах за комунальні послуги та утримання будинку.

Відповідач не проживає у спірній квартирі, чого вона не заперечує.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст.317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 379 цього Кодексу житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Згідно із ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Вичерпного переліку таких поважних причин, цивільне та житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Своїми процесуальними правами сторони розпорядились на власний розсуд.

Позивачем надано суду акти ПП «Управляюча компанія «Дністер» від 20 лютого 2023 року, 30 березня 2023 року, 3 травня 2023 року, згідно з яким комісією встановлено, що згідно зі слів сусідів відповідач не проживає у спірній квартирі з 2021 року по даний час. Цю обставину не заперечує відповідач, яка не надала доказів на спростування наведеного.

Докази про наявність перешкод для відповідача у користуванні спірним житлом відсутні. Також не надані докази про наявність поважних причин відсутності відповідача у спірній квартирі понад один рік.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Щодо вимоги позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідача, така не підлягає задоволенню, оскільки підставою для зняття з реєстрації за місцем проживання є рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. У випадку відмови відповідного органу зняти особу з реєстрації на підставі судового рішення, такі дії можуть бути оскарженні в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З наведених підстав, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . В решті позову належить відмовити.

Керуючись ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 8 березня 2024 року скасувати та прийняти нове рішення.

Визнати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 8 жовтня 2024 року.

Головуючий_-_____________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ___________________ Р.В. Савуляк