ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1473/22 Номер провадження 22-ц/814/1074/24Головуючий у 1-й інстанції Високих М.С. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписав заяву №б/н від 04 січня 2006 року. Відповідачу було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що визначений у довідці, яка приєднана до позову та видано кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 10000,00 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання виконав, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. У процесі користування кредитним рахунком відповідач не надав банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за договором, таким чином відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання.

У зв`язку із порушенням зобов`язання відповідач станом на 21 лютого 2022 року має заборгованість у розмірі 40841,57 грн, яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту - 30043,33 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України - 10798,24 грн.

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми боргу, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач прохав суд стягнути з ОСОБА_1 30043,33 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 04 січня 2006 року та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року у задоволенні цивільного позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що розглядаючи справу в межах заявлених вимог місцевий суд не знайшов підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, а перевірити наявність заборгованості та визначити її розмір, виходячи з умов, передбачених у заяві від 04 січня 2006 року, з огляду на надані докази, суд позбавлений процесуальної можливості.

Позиції учасників справи

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року не погодилося АТ КБ «ПриватБанк» та оскаржило його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу.

У поданій апеляційній скарзі позивач прохав суд скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Позивач наголошує, що згідно виписки по картковому рахунку, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, вбачається отримання та використання позичальником кредитних коштів. Крім того, вказано, що заборгованість за тілом кредиту складається з поточної та простроченої заборгованості, тобто, якщо позичальник своєчасно не повертає заборгованість за фактично використаними кредитними коштами, така заборгованість стає простроченою.

Також місцевим судом безпідставно було змінено черговість погашення заборгованості, оскільки не було враховано обов`язку відповідача сплачувати проценти, оскільки у підписаній заяві з відповідачем було погоджено розмір базової відсоткової ставки 3,00 % на місяць, що становить 36,00 % річних.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача прохає суд апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року без змін.

Представник ОСОБА_1 наголошує, що між сторонами справи дійсно було узгоджено процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році, однак позивач, надаючи до місцевого суду розрахунок заборгованості, здійснив його з урахуванням відсотків, які не були узгоджені сторонами правочину.

Крім того, вказано, що позичальником сплачувалися кошти на погашення заборгованості, які безпідставно зараховувалися банком як сплата відсотків за користування кредитом, сплата штрафів та пені. На думку відповідача, у спірних правовідносинах наявна навіть переплата ним коштів.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 30043,33 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7, та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 січня 2006 року ОСОБА_1 підписав заяву № б/н, в якій прохав відкрити рахунок та надати послуги, а саме кредитку картку: тип картки НОМЕР_1 , кредитна карта, валюта - гривня, тип кредитного ліміту - фінансовий фіксований, сума кредитного ліміту 4000,00 грн, базова процентна ставка - 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році, строк дії кредитного ліміту - строк дії картки, порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися як шляхом внесення коштів на картку клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетної карти НОМЕР_2 . Клієнт ОСОБА_1 підтвердив, що вся надана ним інформація правильна та зобов`язався повідомляти банк про всі зміни не пізніше 15 днів від моменту їх виникнення. Одночасно ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, погодився з тим, що вказана заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами і Тарифами складає між ним і банком договір надання банківських послуг (а.с. 29).

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» на підставі підписаного кредитного договору ОСОБА_1 були видані кредитні картки за типом «Карта Універсальна», датою відкриття останньої за часом картки є 30 січня 2017 року, з терміном дії 07/20 (а.с. 28).

За наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 29 липня 2005 року, 04 січня 2006 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 4000,00 грн, 18 квітня 2009 року - кредитний ліміт зменшено до 3800,00 грн, 21 квітня 2009 року - кредитний ліміт збільшено до 4000,00 грн, 16 червня 2009 року - кредитний ліміт зменшено до 2130,00 грн, 25 січня 2013 року - кредитний ліміт збільшено до 8000,00 грн, 13 липня 2016 року - кредитний ліміт збільшено до 10000,00 грн, 13 травня 2019 року - кредитний ліміт зменшено до 0 грн (а.с. 27).

З розрахунку заборгованості за договором слідує, що станом на 21 лютого 2022 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 40841,57 грн, з яких: 30043,33 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 10798,24 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625. Заборгованість до стягнення визначена позивачем у розмірі 30043,33 грн, що становить заборгованість за тілом кредиту (а.с. 16-17).

Місцевим судом також встановлено, що згідно наданого розрахунку було погашено заборгованість по пені в сумі 10601,61 грн та відповідно з наданими представником позивача поясненнями вказана сума пені була списана банком та відображена в розрахунку як погашення заборгованості.

Також як убачається з наданих розрахунків станом на 31 травня 2015 року, станом на 30 вересня 2019 року, станом на 21 лютого 2022 року банком при здійсненні нарахування заборгованості відповідача було застосовано різні процентні ставки за поточну та прострочену заборгованість, а саме: 36 % і 72 % відповідно (за період з 04 січня 2006 року по 31 грудня 2012 року), по 30 % (за період з 01 січня 2013 року по 29 серпня 2014 року), по 34,8 % (за період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року), по 43,2 % (за період з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року), а з 01 червня 2015 року єдина процентна ставка, що варіювалася у межах від 2,5 % до 3,6 % (а.с. 5-17).

Згідно із випискою за договором б/н за період з 29 липня 2005 року по 23 лютого 2022 року про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 : усього витрат - 128196,59 грн, баланс на початок періоду - 0, баланс на кінець періоду - -40841,57 грн, усього надходжень - 87355,02 грн.

З вказаної виписки вбачається, що 04 січня 2006 року було встановлено кредитний ліміт в розмірі 4000,00 грн, а починаючи з 26 лютого 2008 року клієнт ОСОБА_1 активно користувався кредитною (платіжною) карткою, розраховувався в торгівельній мережі, знімав готівку та поповнював картку через термінал.

Також, як убачається з наданої виписки, за період кредитування банком нараховувались та списувались відсотки за користування кредитним лімітом, комісія за випуск персоніфікованої карти, штрафи за прострочення за кредитом, пеня, проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та здійснено відміну штрафів за минулі періоди (а.с. 18-26).

Згідно розрахунку ОСОБА_1 , ним було використано 71870,21 грн, а повернуто 87355,02 грн, що, на його думку, свідчить про переплату під час повернення кредитних коштів (а.с. 76-82).

Позиція апеляційного суду

Щодо кредитних зобов`язань

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 04 січня 2006 року ОСОБА_1 підписав заяву № б/н, в якій прохав відкрити АТ КБ «ПриватБанк» рахунок та надати послуги, а саме кредитку картку: тип картки НОМЕР_1 , кредитна карта, валюта - гривня, тип кредитного ліміту - фінансовий фіксований, сума кредитного ліміту 4000,00 грн, базова процентна ставка - 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році, строк дії кредитного ліміту - строк дії картки, порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості.

Про укладення між сторонами справи даного правочину свідчить й виконання ними певних обов`язків: кредитор надавав ОСОБА_1 кредитні кошти на відкриті кредитні картки, що підтверджується розрахунками заборгованості і узгоджується випискою руху коштів на рахунках останнього, а боржник в свою чергу періодично здійснював погашення кредитної заборгованості.

Щодо тіла кредиту

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» прохало суд стягнути з ОСОБА_1 30043,33 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 04 січня 2006 року, що складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту - 30043,33 грн.

З огляду на заявлені позовні вимоги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що заборгованість за тілом кредиту складається з поточної заборгованості (в розрахунку заборгованості графа «тіло кредиту на звітну дату») та простроченої (графа «тіло кредиту прострочене на звітну дату»). Платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, і частину заборгованості по кредиту. У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд був зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, позивачем на підтвердження факту існування заборгованості відповідача подано до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за договором №б/н від 04 січня 2006 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та клієнтом ОСОБА_1 станом на 31 травня 2015 року (а.с. 05-09), станом на 30 вересня 2019 року (а.с. 10-15), станом на 21 лютого 2022 року (а.с. 16-17), згідно останнього з яких, зокрема, заборгованість за тілом кредиту становить 30043,33 грн, а також виписка за договором №б/н за період з 29 липня 2005 року по 23 лютого 2022 року з рахунку ОСОБА_1 , з якої вбачається, що у вказаний період було надходжень на суму 87355,02 грн, а баланс на кінець періоду складає -40841,57 грн (а.с. 18-26).

З аналізу даного розрахунку вбачається, що ОСОБА_1 періодично здійснював погашення кредитної заборгованості, яка зараховувалася банком, у тому числі, й на погашення заборгованості відсотків за користування кредитними коштами.

Згідно статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

З огляду на узгодження між сторонами справи відсоткової ставки за користування кредитними коштами, що становить 3 % на місяць з розрахунку 360 днів у році, то банк, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, мав право на першочергове зарахування внесених відповідачем коштів, зокрема, на сплату останнім узгоджених процентів за користування кредитними коштами.

Відтак, колегія суддів зауважує, що розрахунок банку, який виконаний з урахуванням відсоткової ставки за користування кредитними коштами є правильним та не суперечить домовленості сторін.

Однак, аналізуючи більш детально наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором № б/н від 04 січня 2006 року, який виконано за період з 04 січня 2006 року по 21 лютого 2022 року, вбачається, що банком при здійсненні нарахування заборгованості відповідача було застосовано різні процентні ставки за поточну та прострочену заборгованість, а саме: 36 % і 72 % відповідно (за період з 04 січня 2006 року по 31 грудня 2012 року), по 30 % (за період з 01 січня 2013 року по 29 серпня 2014 року), по 34,8 % (за період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року), по 43,2 % (за період з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року), а з 01 червня 2015 року єдина процентна ставка, що варіювалася у межах від 2,5 % до 3,6 %, - що суперечить умовам узгодженої між сторонами справи процентної ставки - 3 % на місяць з розрахунку 360 днів у році. Крім того, матеріали справи не містять в собі доказів узгодження між позивачем та відповідачем інших процентних ставок за користування кредитом, що виключає можливість їх застосування при здійсненні розрахунку заборгованості.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що при здійсненні розрахунку заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» застосовано процентні ставки за користування кредитними коштами, які не є узгодженими між сторонами справи, що виключає можливість їх застосування, а тому вказана сума заборгованості за такими розрахунками не може братися судом до уваги.

Крім того, наданий ОСОБА_1 розрахунок заборгованості за кредитним договором також не може братися судом до уваги, оскільки в ньому відсутнє врахування узгодження між учасниками спірних правовідносин процентної ставки за користування кредитними коштами, що свідчить про неврахування останнім його обов`язку сплатити банку проценти за отримані кредитні кошти.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 13 травня 2020 року по справі №219/1704/17, Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Згідно частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи значний період часу використання відповідачем кредитних коштів, узгодження між сторонами справи процентної ставки за користування такими коштами, встановлений законодавством порядок погашення заборгованості, періодичне погашення ОСОБА_1 кредитної заборгованості, а також ненадання банком коректного розрахунку заборгованості відповідача, який би відповідав узгодженим між сторонами справи умовам, колегія суддів вважає, що АТ КБ «ПриватБанк», як професійним учасником ринку надання банківських послуг, не доведено достовірними та достатніми доказами наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором №б/н від 04 січня 2006 року у розмірі 30043,33 грн, що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року - зміні, з викладенням її мотивувальної частини в редакції даної постанови.

Оскільки місцевий суд дійшов до правильного по суті рішення, то рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року в резолютивній частині щодо відмови у задоволенні позову слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює судове рішення в частині мотивів, не скасовуючи рішення суду, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16 жовтня 2023 року в резолютивній частині щодо відмови у задоволенні позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2024 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко