К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2024 року місто Київ

справа № 757/18367/23-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/731/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", подану представником Колодочкою Павлом Олександровичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Литвинової І.В. від 1 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ "Приватбанк" про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Позов мотивовано тим, що 12 січня 2018 року на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрованого за № 5818 26 червня 2017 року, Індустріальним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, для примусового стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 91 516 грн. 24 коп. та витрати за вчинення виконавчого напису - 3 000 грн. У порядку примусового стягнення з позивача було стягнуто грошові кошти у сумі 79 460 грн. 10 коп. Проте заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 червня 2022 року у справі № 202/726/22, яке набрало законної сили 12 липня 2022 року, виконавчий напис № 5818 від 26 червня 2017 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

Отже, з 12 липня 2022 року по 20 квітня 2023 року відповідач користувався грошовими коштами позивача без достатніх для цього підстав, що дає право стягнути з нього безпідставно отримані кошти, три проценти річних та інфляційні втрати.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в розмірі 79 460 грн. 10 коп., три проценти річних в розмірі 1 842 грн. та інфляційні втрати в розмірі 8 815 грн. 91 коп. за період з 12 липня 2022 року по 20 квітня 2023 року; судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 1 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 суму безпідставно стягнутих грошових коштів у розмірі 79 460 грн. 10 коп., суму нарахованих за період з 12 липня 2022 року по 20 квітня 2023 року трьох відсотків річних 1 842 грн., інфляційних втрат 8 815 грн. 91 коп., судовий збір - 1 073 грн. 60 коп., витрати на правову допомогу - 4 000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що виконавчий напис на підставі якого з позивача були стягнуті кошти визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому правові підстави для їх стягнення відпали. Грошові кошти в сумі 79 460 грн. 10 коп., що були стягнуті з позивача, підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України з урахуванням статті 625 ЦК України за час прострочення виконання банком зобов`язання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарг та їх узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник зазначає, що в даній справі правовою підставою набуття відповідачем коштів позивача був кредитний договір б/н від 5 липня 2012 року, який є дійсним та неоспореним, а отже набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 1 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Вказує, що позивачем не доведений факт здійснення перерахунку коштів на рахунок відповідача та/або відрахування на його рахунок коштів в сумі 79 460 грн. 10 коп., а застосування частини 2 статті 625 ЦК України є безпідставним, так як предметом розгляду справи № 202/726/22 були немайнові вимоги позивача, який жодних вимог/претензій щодо повернення коштів отриманих за виконавчим написом до банку не пред`являв.

Також вважає недоведеність позивачем фактичності і неминучості витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, відсутність детального опису робіт та квитанції (до прибуткового ордеру), а договір про правову допомогу не містить відомостей про вартість однієї години послуги і кількість годин.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу відповідача від позивача не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 26 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості в сумі 94 516 грн. 24 коп., зареєстрований за № 5818.

12 січня 2018 року державний виконавець Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Михайленко Ю.В., на підставі виконавчого напису № 5818 від 26 червня 2017 року, відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 для примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М.

Відповідно до листа державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Михайленко Ю.В. від 20 березня 2023 року № 14784 загальна сума стягнутих коштів на користь АТ КБ "ПриватБанк" в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису № 5818 від 26 червня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., склала - 79 460 грн. 10 коп. (а.с.10).

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 червня 2022 року, яке набрало законної сили 12 липня 2022 року, позов ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк", треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., Індустріальний відділ державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., і зареєстрований у реєстрі за № 5818, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ КБ "ПриватБанк".

30 березня 2023 року постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 у зв`язку із тим, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року виконавчий напис № 5818 від 26 червня 2017 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Верховний Суд у постанові від 8 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 зазначив, що судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 8 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх врегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ухвалюючи рішення у справі, встановивши наявність підстав виникнення у відповідача зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно отриманого майна та наявність підстав у зв`язку з цим застосування частини 2 статті 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами норми статті 1212 ЦК України не підлягають застосуванню, на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано норми матеріального права з врахуванням правового висновку Верховного Суду викладеного у справі за аналогічних обставин.

Правові висновки Верховного Суду, на які посилається відповідач, викладені у справах, обставини яких не є релевантними обставинам цієї справи, у зв`язку з чим застосуванню не підлягають.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань (постанови від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та інші).

Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України (постанова ВС від 18 березня 2020 року № 760/6938/16).

Отже довід відповідача про те, що припис частини 2 статті 625 ЦК може бути застосований судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання, не береться до уваги, оскільки ним якраз порушене позадоговірне грошове зобов`язання, яке виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Доказів того, що станом на день подачі позову до суду відповідач повернув сплачені позивачем кошти відповідно до зобов`язання, яке в нього виникло після набрання заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року законної сили, матеріали справи не містять.

Зважаючи на те, що відповідно до статті 1212 ЦК України повернення отриманих коштів є обов`язком відповідача, та обставина, що позивач не звертався з відповідною вимогою в позасудовому порядку не звільняє АТ КБ "ПриватБанк" від відповідальності передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

У відповідності до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Зазначаючи про те, що позивачем не доведений факт здійснення перерахунку коштів на рахунок відповідача та/або відрахування на його рахунок коштів в сумі 79 460 грн. 10 коп., відповідач будь-яких належних доказів на спростування наданого позивачем листа державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Михайленко Ю.В. від 20 березня 2023 року № 14784 щодо стягнутої з ОСОБА_1 коштів на користь відповідача, не надав.

Отже, і у вказаній частині доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом частини 3 статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також

розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач разом із позовною заявою надав суду договір про надання правової допомоги та представництво від 10 березня 2023 року, укладений ним з адвокатом Шишкіним В.М., відповідно до пункту 7 якого клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 4000 грн., тобто у фіксованому розмірі, що виключаєобчислення фактичної кількості часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Також додано акт виконаних робіт від 19 квітня 2023 року з описом виконаних робіт, які прийняті клієнтом і оплачені ним у розмірі 4 000 грн., що підтверджується квитанціями ПАТ "Райффайзен Банк Аваль".

У матеріалах справи наявні докази, які відповідають обсягу наданих послуг і виконаних адвокатом робіт, обумовлених договором про надання правової .

Підстави визнавати дії адвоката такими, що не були необхідними та необґрунтованими, відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн., який не є непропорційним та/або надмірним.

На підставі викладеного доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу на увагу колегії суддів також не заслуговують.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", подану представником Колодочкою Павлом Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 1 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: