КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 2-4709/2011

31 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року, постановлену під головуванням судді Арапіної Н.Є. у справі за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, скасування заходів примусового виконання, зняття арешту та розшуку з майна,-

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною заявою, в якій просила виконавчий лист № 2/2604/360/2012, виданий Дніпровським районним судом м. Києва 26 жовтня 2012 року визнати таким, що не підлягає виконанню та скасувати заходи забезпечення позову.

Заява мотивовна тим, що 26 жовтня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у справі № 2/2604/360/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсалбанк» заборгованості. 18 лютого 2016 року головним державним виконавцем органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві у ВП № НОМЕР_1 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. 25 липня 2019 року головний державний виконавець органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві у ВП № НОМЕР_1 виніс постанову про поновлення вчинення виконавчих дій. Посилаючись на те, що державний виконавець поновив виконавче провадження 25.07.2019 року поза межами визначеного законом процесуального строку та без вирішення питання щодо його поновлення, заявник просила заяву задовольнити.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб: Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, скасування заходів примусового виконання, зняття арешту та розшуку з майна, відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що що заявником не надано належних та допустимих доказів на підвердження виконання нею боргових зобов`язань за виконавчим листом у справі № 2/2604/360/2012.

Не погоджуючись з ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року, ОСОБА_1 28 серпня 2024 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в повному обсязі та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 черня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ) та безпідставно не застосував Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV (далі - Закон № 606-ХІV)

Статтею 22 Закону № 606-ХІV, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, встановлено строк для предявлення виконавчого документа до виконання і визначено, що якщо стягувач без поважних причин пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і не звернувся до суду з заявою про його поновлення, виконавчй документ вважається таким, що не підлягає виконанню. Повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє права повторно пред`явити його до виконання в межах встановленого строку. Проте, якщо цей строк було пропущено, стягувач втрачає право на примусове виконання судового рішення.

В судове засідання з`явиласт ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 26 жовтня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у справі № 2/2604/360/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсалбанк» заборгованості за кредитним договором.

09 листопада 2012 року головним державним виконавцем органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа.

18 лютого 2016 року головним державним виконавцем органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві у ВП № НОМЕР_1 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (майно боржника, розшук якого здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).

25 липня 2019 року заступником начальника Дніпровського районного ВДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києва винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дійза ВП № НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що на момент винесення постанови про поновлення вчинення виконавчих дій закінчилися строки пред`явлення виконавчого листа № 2/2604/360/2012до виконання, заявник просив визнати останній таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV, у редакції, чинній на час видання виконавчого листа, виконавчі документи, зокрема щодо виконання судових рішень, можуть бути пред`явлені до виконання протягом одного року, якщо інше не встановлене законом.

Відповідно до п. 1 частини першої, частини третьої статті 23 Закону № 606-XIV строки пред`явлення виконавчого документів до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII, у зв`язку з чим Закон № 606-XIV втратив чинність.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

Враховуючи, що 18 лютого 2016 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу і строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не сплив на час набрання чинності Законом України № 1404-VIII (05 жовтня 2016 року), то слід застосовувати передбачений частиною першою статті цього Закону трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 липня 2024 року в справі № 183/4446/13.

За частинами першою, другою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII є закінчення виконавчого провадження.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відносяться ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; виконавчий лист виданий на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; виконавчий лист видано помилково, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 зазначено, що законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2024 року в справі № 711/9608/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20.

Визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, безпосередньо пов`язане із питанням набрання судовим рішення законної сили, одним із проявів якого є реалізованість й виконуваність судового рішення.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надала належнихта допустимих доказівна підтвердження наявності підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, що відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком, з урахуванням наявності рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2012 року про стягнення з неї на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитом в сумі 88 976,57 грн, яке набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заявипро визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, колегія суддів враховує, що постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року замінено сторону у виконавчому провадженні №35151876, відкритому на підставі виконавчого листа по справі №2-4709/11, виданого на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 лютого 2012 року за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, замінивши стягувача ПАТ «Універсал Банк» на ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал».

Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення Закону № 606-ХІV, а не Закон № 1404-VІІІ, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються відповідними висновками Верховного Суду, викдаденими в постанові від 01 липня 2024 року в справі № 183/4446/1.

Що стосується посилання заявника на положення статті 22 Закону № 606-ХІV як на підставу для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, то колегія суддів звертає увагу, що положення вказаної статті, у редакції, на яку посилається заявниця, не містить відповідних положень, а стосується лише строків пред`явлення виконавчого документа до виконання. Проте, як було зазначего вище, на спірні правовідносини розповсюджуються положення Закону № 1404-VІІІ.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

УхвалуДніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2024 року

Головуючий: Судді: