Справа № 130/2337/23
Провадження № 22-ц/801/2026/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 рокуСправа № 130/2337/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,

з участю секретаря судового засідання: Кашпрук М. Г.

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Порощука П. П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство з актового запису, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Зазначала, що з 12.11.2006 року по 31.10.2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають позивачем. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає, хоча зобов`язаний це робити. Сам він матеріально забезпечений, має постійне місце роботи, де щомісяця отримує заробітну плату, крім того отримує дохід від здачі належної йому земельної ділянки в оренду. Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно починаючи з 30.08.2024 року і до повноліття дітей.

09.10.2023 року ОСОБА_2 , подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства. Зазначив, що він після погіршень відносин з дружиною та після розірвання шлюбу з нею, зі слів знайомих почув, що дочка йому не рідна, що в свою чергу посилили сумніви, оскільки при укладанні шлюбу ОСОБА_1 вже була вагітна. При розмові щодо його батьківства та проведення відповідної експертизи на його встановлення ОСОБА_1 реагує агресивно. Просив суд виключити відомості про батьківство ОСОБА_2 , з актового запису №01 від 31.01.2007 року зробленого виконавчим комітетом Чернятинської сільської ради Жмеринського про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 липня 2024 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини від усіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31.08.2023 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_3 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено повністю. Виключено відомості про батьківство ОСОБА_2 з актового запису №01 від 31.01.2007 року зробленого виконавчим комітетом Чернятинської сільської ради Жмеринського району про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 на момент державної реєстрації народження знав, що він не є її батьком, а тому не вправі оспорювати батьківство і відповідно не звільняється від обов`язку утримувати доньку до досягнення повноліття.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги надуманими.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31.10.2022 року розірвано (а.с.13-14).

Як вбачається зі свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_3 , її батьком зазначено ОСОБА_2 , а матір`ю ОСОБА_1 (а.с.15)

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_4 , батьком якого вказано ОСОБА_5 , а матір`ю ОСОБА_1 (а.с.16).

З довідки виконавчого комітету Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області №772 від 07.08.202023 року вбачається, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входять дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17).

Задовольняючи частково первісний позов та зустрічний позов у повному обсязі, суд виходив з того, що ОСОБА_1 визнала, що ОСОБА_3 не є донькою ОСОБА_2 , доказів того, що на момент народження дитини йому бали відомі ці обставини матеріали справи не містять, що є підставою для виключення відомостей про батьківство ОСОБА_5 з актового запису про народження доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмови у стягненні аліментів на її утримання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 на момент реєстрації себе батьком дитини знав, що він не є її біологічний батько, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України).

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України).

У частині п`ятій статті 136 СК закріплене правило, згідно з яким, якщо особа визнала своє батьківство, завідомо знаючи, що вона не є батьком дитини, то оспорювати такий запис вона не може, оскільки ніякого порушення її прав не було - подаючи заяву про визнання свого батьківства, вона сама бажала, щоб такий запис був здійснений органами РАЦС.

Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. Вважається, що при прийнятті рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.

Разом з тим законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 332/1618/22 (провадження № 61-14812св23).

У постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 (провадження № 61-19502св19) зазначено, що: «при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі.За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати».

У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 172/1206/21 (провадження № 61-9183св22) зазначено, що: «за приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 127/25686/17 (провадження № 61-43951св18), від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц (провадження № 61-38660св18), від 22 грудня 2020 року у справі № 127/25686/17 (касаційне провадження № 61-13452св19), від 05 лютого 2021 року в справі № 615/483/20 (касаційне провадження № 61-17337св20).

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_3 , її батьком зазначено ОСОБА_2 , а матір`ю ОСОБА_1 . Запис відомостей про батька ОСОБА_2 здійснено на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_1 визнала, що ОСОБА_2 не є біологічним батьком її доньки ОСОБА_3 , а тому суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України ці обставини не потребують встановлення.

Отже, під час розгляду цієї справи суду необхідно було встановити, чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що таким не являється, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати, чи не знала.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що дізнався про те, що ОСОБА_3 не є його біологічною донькою зі слів дружини лише у 2022 році, після погіршення відносин з останньою.

В свою чергу, ОСОБА_1 заперечила ту обставину, що при реєстрації себе батьком дитини, ОСОБА_2 не знав, що він не є біологічним батьком ОСОБА_3 ..

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач при реєстрації себе батьком дитини був обізнаний з тим, що він не є її біологічним батьком чи за обставинами справи не міг не знати.

Суд обґрунтовано відхилив пояснення відповідачки за зустрічним позовом, оскільки вони не підтверджені жодними іншими доказами та не можуть підтверджувати факту обізнаності позивача на момент реєстрації себе батьком про те, що ОСОБА_3 не є його біологічною донькою.

Водночас, покази свідка ОСОБА_6 , яка є близькою знайомою ОСОБА_1 , у цій справі ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, яких не було допитано в судовому засіданні, а тому не можуть бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані відповідно до вимог частини другої статті 90 ЦПК України.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи доведено факт відсутності кровного споріднення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та не спростовано необізнаності позивача під час реєстрації дитини, що він не є її біологічним батьком, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та виключення відомостей про позивача, як батька дитини, з актового запису про її народження.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неврахування апеляційним судом інтересів дитини, з наступних міркувань.

ЄСПЛ визнає існування сімейного життя з урахуванням біологічного та фактичного сімейного зв`язку. Існують випадки, коли наявність «сімейного життя» встановлювалася навіть попри відсутність біологічного споріднення. Наприклад у тих випадках, коли відсутність біологічного зв`язку встановлювалася після тривалого фактичного контакту батьків і дітей.

Однак недоцільно визначати мінімальну тривалість спільного життя, яка могла б обов`язково уважатися de facto сімейним життям, адже оцінка будь-якої ситуації повинна ураховувати «якість» зв`язку та обставини кожної справи. Тривалість стосунків з дитиною є ключовим фактором у визнанні ЄСПЛ наявності сімейного життя. Так у справі Wagner and J.M.W.L. v. Luxembourg (no. 76240/01, § 117, 28 червня 2007) співжиття тривало більше десяти років; у справі Nazarenko проти росії § 58), в якій одружений чоловік взяв на себе батьківські обов`язки до того, як дізнався, що він не є біологічним батьком дитини, період, проведений разом, тривав більше п`яти років (пункт 153 рішення).

Важливою складовою сімейного життя є право жити разом, щоб сімейні стосунки могли нормально розвиватись (Marckx проти Бельгії, § 31), а члени сім`ї могли спілкуватись одне з одним (Olsson проти Швеції (no. 1), § 59). Поняття сімейного життя є автономним (Marckx проти Бельгії, § 31). Відповідь на питання, існує чи ні «сімейне життя», залежить переважно від факту реального існування у дійсності тісних особистих зв`язків (Paradiso і Campanelli проти Італії [ВП], § 140).

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що врахування інтересів дитини може і має здійснюватися винятково у тому випадку, коли встановлені ознаки сімейного життя. За умови відсутності таких критеріїв особа, яка оспорює батьківство, має право на відповідний захист своїх прав.

Отже, ураховуючи відсутність будь-якого біологічного зв`язку дитини та батька, немає умов, які дозволяли б зробити висновок про наявність de facto сімейного життя між дитиною і позивачем, а тому він має право на захист своїх прав, що в цьому випадку не суперечить інтересам дитини.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 344/1962/19 (провадження № 61-3085св22).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційні скаргзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 липня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський