КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду Овсіяна Олексія Миколайовича, Білоконь Олени Валеріївни та Сакари Наталії Юріївни про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м.Києва з позовом до колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Овсіяна Олексія Миколайовича, Білоконь Олени Валеріївни та Сакари Наталії Юріївни (далі - відповідач, колегія суддів КЦС ВС) відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Так, 06 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Київського Апеляційного суду від 10 квітня 2024 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року скасовано, справу було направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Осіяна О.М., Білоконь О.В. та Сакари Н.Ю. про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що ним було дотримано всіх вимог ЦПК України при подачі позовної заяви, а також при подачі заяви про усунення недоліків позовної заяви, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції з одночасним направленням справи для продовження розгляду до районного суду.

Позивач у справі, ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явився та заяв про відкладення розгляду справи із підстав, які б вважали поважними не подавав.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач справі, ОСОБА_1 звертаючись до суду із вказаним позовом має намір притягнути до матеріальної відповідальності суддів відповідачів - Овсіяна Олексія Миколайовича , Білоконь Олени Валеріївни та Сакари Наталії Юріївни , які розглядали в порядку касаційного провадження його скаргу у справі №706/241/19 та залишили її без задоволення, у зв`язку з чим позивач вважав, що саме відповідачі повинні відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 189000 грн, та судові витрати по справі в розмірі 89750 грн.

Суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження у вказаній справі мотивував свій висновок тим, що вказана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до положень ч.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України .

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Статтями 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Розгляд судом позовних вимог про зобов`язання іншого суду вчинити певні процесуальні дії та (або) ухвалити рішення, пов`язане з розглядом іншої судової справи, провадження в якій відкрито, закони України не передбачають.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatismutandis рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 08 травня 2018 року в справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року в справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-3139 цс16 вказано, що, згідно зі статтями 15, 16 ЦК Україникожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Проте, у справі, яка переглядається, між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя".

У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц (провадження №14-399цс18) зазначено, що, здійснюючи правосудця, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

У справі що переглядається в апеляційному порядку вбачається, що позивач проти стягнути із відповідачів у справі, які є суддями КЦС ВС та які проводили розгляд поданої ним касаційної скарги у справі № 706/241/19.

Так, відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що дійсно в провадження Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду перебувала цивільна справа № 706/241/19 за касаційною скаргою поданою ОСОБА_1 на ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, прокуратури Черкаської області про відшкодування майнової, матеріальної та моральної шкоди, завданої йому незаконними діями, бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури в рамках відмовного матеріалу 555/11, за яким в подальшому було відкрито кримінальне провадження № 0000051 від 29 січня 2013 року щодо неповернення йому ОСОБА_5 суми боргу за договором позики, а також невиконання ним судового рішення про стягнення суми боргу.

Перегляд вказаної справи в касаційному порядку був здійснений колегією суддів у складі : головуючого судді - Синельникова Є. В., суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.. за наслідками касаційного розґляду справи, 29 вересня 2021 року було ухвалено постанову за якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2020 року залишено без змін.

Зі змісту постанови вбачається, що: «У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, прокуратури Черкаської області про відшкодування майнової, матеріальної та моральної шкоди, завданої йому незаконними діями, бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури про стягнення майнової, матеріальної та моральної шкоди, завданої йому органами дізнання, досудового слідства, прокуратури під час незаконних дій, бездіяльності та кримінальних злочинів.

Враховуючи викладене, просив суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів майнову шкоду у розмірі 62 тис. грн., матеріальну шкоду у розмірі 28 170 грн., моральну шкоду в сумі 189 тис. грн., також судові витрати у розмірі 62 грн.

При розгляду справи також було встановлено, що 01 березня 2010 року ОСОБА_1 передав в позику ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 18 400 грн строком на два місяці під 10 % на місяць. Однак, позичальник вказані кошти не повернув.

25 лютого 2011 року до Христинівського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі -Христинівське РВ УМВС України в Черкаській області), (на цей час -Христинівське відділення поліції Уманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області) в порядку статті 97 КПК України, в редакції 1960 року, надійшла заява ОСОБА_1 щодо неповернення ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 18 400 грн, які останній у березні 2010 року взяв у позику у ОСОБА_1 під 10 % річних.

Постановою Христинівського РВ УМВС України в Черкаській області від 18 квітня 2011 року відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого статтею 190 КК України, за відсутністю в його діях складу злочину (а. с. 18-19, т. 1).

Вказана постанова скасована постановою прокурора Христинівського району від 25 травня 2011 року, матеріали справи направлені до Христинівського РВ УМВС України в Черкаській області для проведення додаткової перевірки.

За результатами перевірки приймались рішення про відмову в порушенні кримінальної справи за статтею 190 КК України на підставі пункту 2 статті 6 КПК України, в редакції 1960 року, у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, які скасовувалися прокуратурою Христинівського району (відмовний матеріал № 555-11).

У подальшому, слідчим відділенням Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області 29 січня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0000051 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, за фактом вчинення шахрайських дій ОСОБА_5 .

В ході досудового розслідування факт вчинення ОСОБА_5 шахрайських дій не підтвердився, 23 серпня 2017 року слідчим прийнято постанову про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Христинівського районного суду Черкаської області із скаргою на постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2019 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 21 березня 2019 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2013 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 18 400 грн, відсотки у зв`язку з розстроченням повернення боргу в сумі 56 120 грн, судові витрати в сумі 87,84 грн (а. с. 56).

Слідчим відділенням Христинівського відділення поліції Уманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000434 від 20 вересня 2018 року за фактом невиконання ОСОБА_5 рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2013 року.

На цей час досудове розслідування триває, проводяться необхідні слідчі (розшукові) та процесуальні дії, спрямовані на всебічне, повне та об`єктивне дослідження обставин вчинення кримінального правопорушення, прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень»

Тобто, позивач у справі, звертаючись до суду із позовом у справі що наразі переглядається в апеляційному порядку намагається компенсувати завдану як він вважав йому моральну шкоду та понесені ним судові витрати за рахунок суддів, які вирішували його касаційну скаргу у цивільній справі №706/241/19 в порядку визначеному ЦПК України.

Відсутність правової регламентації права на оскарження вчинених під час розгляду конкретної справи дій, рішень чи бездіяльності суду не за правилами апеляційного та касаційного оскарження є легітимним обмеженням у судовому процесі, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи за наявності у чинному законодавстві конкретних способів захисту їх прав та інтересів.

Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, що сформульовані у постановах від 03 квітня 2018 року в справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року в справі № 800/554/17, від 24 квітня 2018 року в справі № 800/404/17.

Приписи "справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства" (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19), від 22 березня 2023 року в справі № 686/10652/21 (провадження № 61-2766св22).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкриті провадження у справі.

Апеляційний суд погоджується із даним висновком суду першої інстанції чинним законодавством України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про стягнення шкоди із суду чи суддів, які вчиняли свої дії у порядку визначеному відповідним процесуальним законодавством та в межах наданих їм повноважень.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

За п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної ОСОБА_1 та залишення без змін ухвали Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови виготовлено 25 вересня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв