ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/5875/23
Номер провадження 22-ц/818/3266/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року в складі судді Шевченко С.В. у справі № 644/5875/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг кредитування, в зв`язку з чим підписала заяву б/н від 27 травня 2014 року. Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані для ознайомлення в письмовій формі. На підставі укладеного Договору відповідачці було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 75 000,00 грн.

Банк свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, у межах установленого кредитного ліміту, який у подальшому змінювався згідно з умовами Договору.

Відповідачка не повернула своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 17 липня 2023 року становить 94 823,19 грн та складається з заборгованості за кредитом в розмірі 77 568,71 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 17 254,48 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в указаному розмірі, а також 2684,00 грн судового збору.

12 лютого 2024 року ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що вона 27 травня 2014 року отримала картку з нульовим кредитним лімітом. Жодного договору, зміст якого становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, з позивачем вона не підписувала та ніяких заяв на кредит не подавала. Банк надав до суду довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, в якій є інформація лише про одноосібне та на свій розсуд збільшення сум кредитного ліміту. Банк не вказав суму та дату видачі кредиту. У довідці відсутні умови кредитування, відсоткова ставка по обслуговуванню кредиту та строки користування кредитом. Згідно із довідкою «Про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки», що надана банком, по картці встановлений кредитний ліміт в сумі 75 000,00 грн. Тобто сума тіла кредиту в жодному разі не може перевищувати 75 000 грн, але в позовній заяві позивач заявляє про заборгованість за тілом кредиту в сумі 77 568,71 грн. За період з 27 травня 2014 року по 19 липня 2023 року нею було внесено на картковий рахунок 845 348,33 грн. У розрахунку заборгованості за період з 28 листопада 2014 року по 17 липня 2023 року, що наданий позивачем, не розрахована та не вказана жодна підсумкова сума, у показнику «витрати кредитних коштів» вказані суми витрачених нею власних коштів. Сума фактичних витрат по картці за вказаний період 780 138,55 грн, а внесено нею 845 348,33 грн, тож вона має переплату, і у неї мають лишитись власні кошти в сумі 65 209,78 грн.

29 лютого 2024 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позов у повному обсязі. Вказав, що договір укладено у належній формі, відповідачка ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, процентною ставкою, комісією, що вказані у Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», користувалась грошима, що підтверджується випискою по рахунку. Право банку змінювати кредитний ліміт передбачено договором.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року позов задоволено у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 27 травня 2014 року станом на 17 липня 2023 року в загальному розмірі 94 823,19 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 77 568,71 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 17 254,48 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2684,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також, що процентну ставку сторони узгодили у паспорті споживчого кредиту.

22 липня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 на вказане судове рішення через суд першої інстанції та до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову банку, стягнути з позивача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував обставини справи, порушив норми матеріального та процесуального права. Сума тіла кредиту в жодному разі не може перевищувати 75 000 грн, але в позовній заяві позивач заявляє про заборгованість за тілом кредиту в сумі 77 568,71 грн. Сума фактичних витрат по картці за період з 28 листопада 2014 року по 17 липня 2023 року склала 780 138,55 грн, на погашення заборгованості нею внесено 845 348,33 грн, тож вона має переплату. Суд проігнорував її контррозрахунок, надавши перевагу розрахунку банку, який не має підсумків, містить суму всіх витрачених коштів, які обліковані як кредитні кошти. Їй не відкривався кредитний рахунок, оскільки кредитний ліміт при видачі картки був «0». Виписка також не є належним доказом, оскільки є похідною від розрахунку. Максимально можлива сума доходу позивача, який він гіпотетично міг би отримати, за її підрахунком становить 41 451,37 грн. Банк вже незаконно привласнив її кошти у сумі 65 189,78 грн, з приводу чого вона має намір звернутися до суду.

17 вересня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні і залишити рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови, зокрема, процентну ставку, яка вказана у Тарифах обслуговування кредитних карт Універсальна. Банк надав до суду виписку з карткового рахунку, з якої чітко прослідковується, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт, та вона користувалась грошима. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідачка частково сплачувала заборгованість за договором. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачкою розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Умовами договору визначено, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Відповідачка несвоєчасно погашала кредитну заборгованість, тому зміна тіла кредиту безпосередньо пов`язана зі списанням щомісячного платежу за відсотками, пені. Розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, тому було надано виписку. Судово-бухгалтерської експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідачки за кредитним договором не проводилась, а тому підстави вважати наданий Банком розрахунок заборгованості неналежним відсутні. Тарифами банку з обслуговування кредитної картки «Універсальна GOLD» передбачено комісію за обслуговування. З виписки по рахунку вбачається, що відповідачка до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнала свої зобов`язання за договором.

21 жовтня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява щодо відзиву, в якій вона вказала, що кредитна угода була анульована в момент підписання, оскільки кредитний ліміт був нульовим. Позивачем не доведено, що ним належним чином складено розрахунок. Позивач приховує підсумки її витрат.

В судове засідання апеляційного суду представник АТ КБ «Приватбанк» не з`явився.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 31 жовтня 2024 року, надіслану апеляційним судом на адресу АТ КБ «Приватбанк» отримано 11 вересня 2024 року в електронному кабінеті (а.с.201).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що 27 травня 2014 року між банком та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку № б/н, згідно якої відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, підтвердила той факт, що вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами (а.с. 23).

03 грудня 2021 року ОСОБА_1 підписала анкету-опитувальник клієнта фізичної особи (а.с. 23 зворот - 24).

Крім заяви, банк надав копію Паспорту споживчого кредиту, що підписаний ОСОБА_1 , в якому вказана процентна ставка за користування кредитом (42,0% для картки «Універсальна» та 40,08% для картки «Універсальна голд»). У паспорті вказано, що викладена інформація зберігає чинність та є актуальною лише до 18 грудня 2021 року (а.с. 25-29).

Також банком надано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», де вказано процентні ставки, який не містить підпису ОСОБА_1 (а.с. 30).

Згідно з довідкою позивача, за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 останній були надані кредитні картки: 27 травня 2014 року - картка типу «Універсальна» № НОМЕР_1 з терміном дії до 10/16; 30 вересня 2016 року - картка типу «Універсальна» № НОМЕР_2 з терміном дії до 07/20; 12 січня 2018 року - картка типу «Універсальна Голд» № НОМЕР_3 з терміном дії до 11/21 та 03 грудня 2021 року картка типу «Універсальна Голд» № НОМЕР_4 з терміном дії до 12/25 (а.с. 22).

При видачі картки та старті карткового рахунку 27 травня 2014 року було встановлено кредитний ліміт 0,00 грн, який 15 грудня 2014 року змінено на 1000, 00 грн, та в подальшому ліміт неодноразово збільшувався і станом на 14 грудня 2021 року складав 75 000,00 грн (а.с. 21).

З виписки за договором № б/н за період 27 травня 2014 року по 19 липня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 користувалася кредитним коштами як шляхом зняття готівки у банкоматах, так і здійснювала розрахунки за покупки в магазинах, аптеках, перераховувала кошти на інші карткові рахунки, а також здійснювала поповнення кредитної картки (а.с. 70-104).

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на 17 липня 2023 року становить 94 823,19 грн, що складається з заборгованості за кредитом в розмірі 77 568,71 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 17 254,48 грн (а.с. 5-20).

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції посилався на те, що відповідачкою не спростовано розмір наявної у неї заборгованості, заявлений до стягнення позивачем, а розмір процентної ставки за користування кредитом погоджений сторонами у Паспорті споживчого кредиту. Кредитні кошти використовувалися відповідачкою під час здійснення операцій з використанням відповідної банківської картки, з умовами щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами вона погодилась, проте фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку банку не повертає.

Однак з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1 статті 1055 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини 1 та 2 статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з наданих банком доказів, анкета-заява від 27 травня 2014 року містить лише підпис ОСОБА_1 . Водночас, анкета-заява не містить відповідних істотних умов кредитного договору. В ній відсутні будь-які дані стосовно суми кредитного ліміту, строку повернення кредиту, визначення розміру процентів за користування кредитом, комісій та інших істотних умов.

Разом з тим, банком надано належні докази на підтвердження отримання ОСОБА_1 кредитного ліміту саме у розмірі 75 000,00 грн, зокрема, довідка про зміну кредитного ліміту, виписка.

Наданий позивачем примірник Умов та Правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та тарифи розуміла ОСОБА_1 та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки та комісії саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (27 травня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (14 серпня 2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження № 61-20093св19) зазначено, що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками, пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Щодо паспорту споживчого кредиту, то він є інформацією, тобто довідкою для споживача, та така інформація не може бути взята судом до уваги як доказ підтвердження конкретних умов кредитування. Підписання паспорта споживчого кредиту споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, адже у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін та його змісту.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20.

До того ж, паспорт споживчого кредиту підписано 03 грудня 2021 року, тобто значно пізніше підписання анкети-заяви від 27 травня 2014 року, та в паспорті вказано, що викладена інформація зберігає чинність і є актуальною лише до 18 грудня 2021 року (а.с. 25-29).

На підставі викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що сторони погодили умови договору кредиту в частині розміру процентів, підписавши паспорт споживчого кредиту, колегія суддів вважає помилковим.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачкою кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, тобто він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Із виписки за договором № б/н за період з 27 травня 2014 року по 19 липня 2023 року (в самій виписці першою зазначеною датою є 27 травня 2014 року, останньою 01 січня 2023 року), в якій міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей, вбачається, що за вказаний період усього надходжень було 845 348,33 грн, усього витрачено: 940 171,52 грн, баланс на кінець періоду становить: - 94 823,19 (а.с. 70-104).

Частину із сплачених коштів банком, а саме 48 287,63 грн, безпідставно було спрямовано на погашення відсотків, комісію, між тим, анкета-заява від 27 травня 2014 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків та інших платежів.

Судова колегія вважає неправомірним та безпідставним списання банком внесених боржником коштів на погашення кредиту в рахунок погашення відсотків за користування кредитом і комісію, та вважає правильним зарахування цих коштів на погашення тіла кредиту, а тому стягненню підлягає сума в розмірі 46 535,56 грн (94 823,19 48 287,63), тобто, різниця між фактично витраченими коштами та внесеними коштами в межах кредитного ліміту.

Неправильне застосування судом першої інстанції вищенаведених норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій не дослідив належним чином та не дав правової оцінки наданим сторонами доказам, зокрема, умовам анкети-заяви, розрахунку заборгованості за кредитним договором з усіма її складовими частинами та виписці по рахунку.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин оскаржуване рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення суми, що підлягає стягненню з відповідачки, з 94 823,19 грн до 46 535,56 грн, а її апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Водночас, посилання ОСОБА_1 на відсутність у неї заборгованості взагалі та наявність переплати колегія суддів відхиляє, оскільки її розрахунок ґрунтується не на даних виписки по рахунку, яка містить відомості щодо всіх платежів і списань, а лише на розмірі кредитного ліміту і кількості днів користування ним.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частинами 1, 2, 10, 13 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, банком при поданні позовної заяви сплачено 2684 грн судового збору (а.с. 69).

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, а саме - на 49,08 % (46535,56 х 100) : 94823,19 грн, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 1317,31 грн (2684 х 49,08 %).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягав сплаті судовий збір у розмірі 4026 грн, хоча сплачено 4542,00 грн (а.с. 170).

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, з банку на користь відповідачки підлягає стягненню пропорційно незадоволених позовних вимог 2050,04 грн судового збору (4026 х 50,92 %).

Отже, різниця між зазначеними сумами, що становить 732,73 грн (2050,04 1317,31), має бути стягнута з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 .

Переплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 516,00 грн (4542 - 4026) підлягає поверненню ОСОБА_1 з державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року в частині стягнення заборгованості змінити, зменшивши суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д) за кредитним договором № б/н від 27 травня 2014 року з 94 823,19 грн до 46 535 (сорок шість тисяч п`ятсот тридцять п`ять) грн 56 коп.

Змінити розподіл судових витрат:

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 732 (сімсот тридцять дві) грн 73 коп.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби в Основ`янському районі міста Харкова повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 516 (п`ятсот шістнадцять) грн 00 коп, сплачених 22 липня 2024 року за квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 39 ТВБВ № 10020/0188 філії Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» на розрахунковий рахунок UA0020661, отримувач ГУК Харків обл/мХар Основян/22030101, код отримувача 37874947, надавач платіжних послуг отримувача: 899998 Казначейство України (ел. адм. подат.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина