КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Головачова Я.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що наказом ректора Національного авіаційного університету №89/к від 31.01.2020 року був прийнятий на посаду заступника директора Студентського містечка з 03.02.2020 року. Наказом ректора Національного авіаційного університету №181_к від 03.03.2020 року на нього було покладено виконання обов`язків директора Студентського містечка з 03.03.2020 року.

У подальшому ним було подано заяву про звільнення з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) з 17.06.2020 року.

Відповідачем 16.06.2020 року заява про звільнення була прийнята та підписана відділом розрахунків по заробітній платі та відділом кадрів.

Однак, за рішенням ректора Національного авіаційного університету, що підтверджується записом у заяві про звільнення, його було звільнено 19.06.2020 року з роботи заступника директора Студентського містечка та увільнено від виконання обов`язків директора Студентського містечка 19.06.2020 року на підставі наказу ректора Національного авіаційного університету №384/к від 19.06.2020 року та зроблено запис у заяві про звільнення за угодою сторін "(Джумеля погодився)", хоча жодної письмової чи усної згоди на звільнення від 19.06.2020 року він не давав, а отже мав бути звільнений у відповідності до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України 17.06.2020 року, як і було зазначено ним у заяві про звільнення.

Зазначає, що натомість, в період часу від 17.06.2020 року до 19.06.2020 року був присутнім на робочому місці та продовжував виконувати свої посадові обов`язки та обов`язки директора студентського містечка.

Дії відповідача щодо його звільнення з 19.06.2020 року без законної підстави порушують гарантоване йому статтею 43 Конституції України (та іншими законами України) право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Вказував, що жодної згоди (ні усної, ні письмової) на звільнення 19.06.2020 року не надавав.

Таким чином, вважає наказ ректора Національного авіаційного університету №384/к від 19.06.2020 року про його звільнення з посади заступника директора студентського містечка Національного авіаційного університету незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

З посиланням на ст.235 КЗпП України просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з наступного розрахунку: 1 601,48 грн х 751 робочий день = 1 202 711,48 грн, без урахування податків та обов`язкових платежів, які підлягають обов`язковій сплаті, враховуючи, що згідно даних про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) за 2020 звітний рік (копія довідки від 21.06.2023 року додається) відповідачем нараховано позивачу заробітну плату:

за лютий 2020 року - 20 739,99 грн;

за березень 2020 року - 30 640,29 грн;

за квітень 2020 року - 31 934,00 грн;

за травень 2020 року - 33 726,95 грн;

за червень 2020 року - 19 203,17 грн.

Число робочих днів за період квітня - травня 2020 року становить: 41 робочий день.

Згідно пункту 8 Порядку 100 середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні складає: (31 934,00 + 33 726,95) : 41 = 1 601,48 грн.

Згідно пункту 8 Порядку 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Число робочих днів за період від 20.06.2020 року до 21.06.2023 року становить: 751 робочий день.

Тому, просив визнати незаконним та скасувати наказ ректора Національного авіаційного університету №389/к від 19 червня 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи (посади) заступника директора Студентського містечка Національного авіаційного університету.

Поновити ОСОБА_1 на роботі (посаді) заступника директора Студентського містечка Національного авіаційного університету від 20 червня 2020 року. Стягнути з Національного авіаційного університету (місце розташування: проспект Любомира Гузара, 1, м. Київ, 03058, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період від 20 червня 2020 року до 21 червня 2023 року у розмірі 1 202 711,48 гривень 48 копійок, без урахування податків та обов`язкових платежів, які підлягають обов`язковій сплаті.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скаргу обґрунтовує тим, що позивач у своїй письмовій заяві вказав (запропонував) дату звільнення саме 17.06.2020 року. Відтак, відповідач мав або погодитися з цією датою, або запропонувати іншу. Натомість відповідач не запропонував позивачу узгодити іншу дату звільнення, а самостійно на власний розсуд встановив її саме 19.06.2020 року. Про зміну дати звільнення від роботодавця пропозиція позивачу ніколи не надходила.

Отже на думку апелянта, звільнення відбулося не на підставі заяви позивача, як про це зазначає суд першої інстанції, позаяк в ній була зазначена інша дата звільнення - 17.06.2020 року.

Виходячи зі встановлених обставин справи є недоведеним існування домовленості між позивачем та відповідачем про звільнення за угодою сторін в розумінні пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та сформованої судової практики із зазначеного питання.

Отже, позивач не погоджувався на звільнення саме 19.06.2020 року. Запис у заяві про звільнення за угодою сторін «(Джумеля погодився)» здійснений відповідачем без відома та волевиявлення позивача. Про зазначене свідчить відсутність підпису позивача біля такого запису.

Окрім цього звертає увагу, що перерахунок коштів відповідачем, це його волевиявлення, а не позивача, а отже не може свідчити про погодження позивача із датою звільнення. Також отримання трудової книжки ніяким чином не свідчить про узгодження дати звільнення та вільне волевиявлення позивача на звільнення. Відмова позивача від отримання трудової книжки із внесеним записом про його звільнення не змінило б факту його звільнення.

З огляду на зазначене апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а саме, пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України, та не встановлено всіх обставин справи, зокрема щодо відсутності взаємної згоди щодо дати звільнення. Отже, наказ ректора Національного авіаційного університету №384/к від 19.06.2020 року про звільнення позивача з посади заступника директора Студентського містечка Національного авіаційного університету є незаконним та підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу Семенова К.І. - представник Національного авіаційного університету просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що ОСОБА_1 має обізнаність із наявними правами та має можливість реалізовувати своє право на працю, відповідно до статті 43 Конституції України.

Крім того це свідчить про те, що ОСОБА_1 офіцер Збройних Сил України, учасник бойових дій під час з військової агресії Російської Федерації проти України, будучи самозайнятою в цивільній сфері особою, хоче покращити своє матеріальне становища за рахунок коштів державного бюджету, що вочевидь протирічить моральним засадам Українського суспільства.

Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та мають ознаки зловживання правом, що в свою чергу протирічить моральним засадам суспільства, а тому не можуть бути задоволені.

Вказує, що заява ОСОБА_1 про звільнення його з роботи за згодою сторін є свідченням того, що позивач відмовився від праці в Національному авіаційному університеті, і це бажання зафіксовано у визначеній законом формі, з огляду на що немає підстав для застосування положень статті 43 Конституції України саме до цих спірних відносин.

Апеляційна скарга містить посилання на неправильне застосування норм матеріального права та неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Однак скаржник, ані в своєму позові, ані в апеляційній скарзі не надає доказів того, що описана в позові ситуація порушила його права та не описує, в чому конкретно полягає порушення його прав, обмежуючись лише формальними посиланнями на порушення та вказує на свою незгоду з судовим рішенням.

У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Зважаючи на наведене, твердження апелянта, самозайнятої особи (що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, дата запису: 31.07.2022, номер запису: 000181959, є необґрунтованими, а отже, не підлягають задоволенню.

Вказує, що апелянт, визначаючи свою середньоденну заробітну плату, робить це шляхом поділу всіх виплачених йому сум, що не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Так, відповідно до пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Наголошує, що ОСОБА_1 в травні-червні 2020 року отримав виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входили в його обов`язки.

При звільненні ОСОБА_1 у червні 2020 року було виплачено грошову компенсацію за 11 к/днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи від 03.02.2020 до 19.06.2020 року.

Таким чином, середній заробіток ОСОБА_1 обрахований відповідно до чинного законодавства, а аргументи і мотиви позивача щодо обрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 1 601,48 грн. є необґрунтованими.

Натомість, за даними довідки Національного авіаційного університету від 11.07.2023 року №661/238 середньоденна заробітна плати ОСОБА_1 розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 складає 827 гривень 52 коп.

Вважає, що вимоги апелянта, офіцера Збройних Сил України, самозайнятої в цивільній сфері особою є намаганням шляхом зловживання правом покращити своє матеріальне становища за рахунок коштів державного бюджету, що вочевидь протирічить моральним засадам Українського суспільства, і, відповідно до частини 3 статті 16 ЦК України, є самостійною підставою для відмови у захисті цивільного права та інтересу особи.

Послідовність усіх дій, з припинення трудових відносин із ОСОБА_1 вказує на те, що він з власної волі, усвідомлено, на виконання домовленості між сторонами припинив співпрацю з Університетом.

Звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог закону і не було будь - яких порушень закону при видачі наказу про звільнення.

Тому, на думку відповідача, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини, що мають значення для справи, були досліджені судом в повному обсязі, висновки суду відповідають обставинам справи, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви, а анулювання такої домовленості не відбулось, будь - яких доказів з цього приводу позивачем не надано, і тому суд прийшов до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог закону та будь-яких порушень закону при видачі наказу про звільнення судом також не встановлено.

Суд зазначав, що оскільки в частині позовних вимог щодо поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення судом відмовлено, то і у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу також слід відмовити.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що наказом ректора Національного авіаційного університету

№89/к від 31.01.2020 року позивач був прийнятий на посаду заступника директора Студентського містечка від 03.02.2020 року до 31.12.2020 року на підставі його заяви.

Наказом ректора Національного авіаційного університету №181/к від 03.03.2020 року на позивача було покладено виконання обов`язків директора Студентського містечка з 03.03.2020 року.

Встановлено, що в подальшому ним було подано заяву про звільнення з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) від 17.06.2020 року.

Відповідачем 16.06.2020 року заява про звільнення була прийнята та підписана відділом розрахунків по заробітній платі та відділом кадрів.

Наказом №384/к від 19.06.2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи заступника директора Студентського містечка та увільнено від виконання обов`язків директора Студентського містечка 19.06.2020 року на підставі його заяви.

Згідно частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Отже, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Тобто судом встановлено, що позивач був прийнятий на роботу на підставі строкового трудового договору строком дії до 31.12.2020 року.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачем написано заяву про звільнення із займаної посади з 17.06.2020 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України-за угодою сторін, вказана заява не містить дати написання, однак містить відмітку відділу розрахунків по заробітній платі-16.06.2020 року та відмітку «за рішенням ректора звільнення 19.06.2020 року (Джумеля погодився)».

Так, позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначав, що узгодженою датою про звільнення було 17.06.2020 року, а звільнили його 19.06.2020 року, на що він згоди не давав, продовжував працювати після 17.06.2020 року, та вказане порушує його право на працю.

Також судом встановлено, що позивачем отримано розрахунок при звільненні, вказані кошти були перераховані у повному обсязі на картковий рахунок позивача, що підтверджується бухгалтерською довідкою №661/779, отримано 19.06.2020 року і трудову книжку, що підтверджується копією витягу з книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Даних обставин позивачем спростовано не було.

Також суд першої інстанції вірно звертав увагу на ту обставину, що хоч позивач і посилається на те, що після 17.06.2020 року продовжував працювати, що свідчить, нібито, про намір продовжувати працювати, але послідовність усіх дій, з точки зору суду, вказує на те, що він з власної волі, усвідомлено, на виконання домовленості між сторонами припинив співпрацю з відповідачем.

Тобто, усі дії позивача свідчили про згоду на звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України-за угодою сторін.

Відповідно до матеріалів справи звільнення позивача відбулося 19.06.2020 року, а до суду він звернувся 21.06.2023 року.

Суд першої інстанції, встановивши, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви, а анулювання такої домовленості не відбулось, будь-яких доказів з цього приводу позивачем не надано, дійшов до вірного висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог закону і будь-яких порушень закону при видачі наказу про звільнення судом також не встановлено.

Так як в частині позовних вимог щодо поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення судом відмовлено, то суд вірно вважав необхідним відмовити і у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2024 року.

Головуючий:

Судді: