ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8929/24 Справа № 216/4065/20 Суддя у 1-й інстанції - ОНОПЧЕНКО Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 216/4065/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року, яке ухвалено суддею Онопченко Ю.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 липня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що позивачка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є інвалідом першої групи безстроково, має проблеми з зором, проблеми з мовленням, постійно потребує допомоги сторонніх осіб. Позивачка проживає сама, перебуває у скрутному матеріальному становищі.

З весни 2017 року, після придбання відповідачем ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_2 , між сторонами почався спір по проведенню межі суміжних земельних ділянок, оскільки прийняття рішення Криворізької міської ради від 20 грудня 2017 року про приватизацію земельної ділянки по АДРЕСА_2 , здійснювалось на підставі технічної документації з землеустрою, розробленої ТОВ «Геохора Плюс», де використовувався протокол № 8 засідання районної комісії по вирішенню земельних спорів від 08 серпня 2017 року, замість підпису позивачки в акті встановлення та погодження меж земельної ділянки, що є невід`ємною частиною технічної документації землеустрою.

18 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_2 , разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , без дозволу позивачки, зайшли на її подвір`я для з`ясування без документів межі їх земельних ділянок. Після цього, 20 квітня 2018 року за допомогою автокрана повз стін будівель відповідачкою були розміщенні залізобетонні плити шириною близько 0,5 м, розміщенні більше 2 м за межами їхньої садиби на території міста в направленні дороги. В подальшому почались залякування, моральне катування, приниження честі та гідності позивачки. Так, 23 квітня 2018 року та 25 квітня 2018 року були усні погрози життю позивачки, 20 липня 2018 року кидання каміння ОСОБА_3 , а 02 вересня 2018 року словесна погроза вбивством зі сторони працівника з території домоволодіння АДРЕСА_2 .

Після укладення бетонних плит з присипанням їх землею, тобто без провітрювання, з порушенням ДБН та санітарних правил і будівництва, у позивачки почалось руйнування її будинку з північно-східного кута, в результаті чого вона змушена була зробити стяжку будинку. Однак, після зведення будинку, власники домоволодіння АДРЕСА_1 почали збільшувати висоту паркану на межі їх земельних ділянок встановлюючи бетонні секції, що призвело до подальшого руйнування її будинку. Вказаними діями відповідачка наносить шкоду психологічному здоров`ю позивачки, при поривах вітру постійно деренчать бетонні стіни паркану, що викликає її тривогу та побоювання за своє життя. Також, трьохметровий паркан постійно затемнює території її садиби.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивачка просила суд зобов`язати відповідачку демонтувати бетонний паркан зведений на межі суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 та стягнути моральну шкоду в розмірі 1 400 000 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки листу управління містобудування, архітектури та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради № ЗУ-8108765 від 21 травня 2018 року в якому вказано, що відповідно до норм п.6.7 ДБН Б 2.2-5;2011 «Благоустрій територій» дозволено проектувати огородження як окремих ділянок, так і усієї прибудинкової території садибної забудови. Висота огороджень має бути не більш ніж 2,0 м на межі сусідніх земельних ділянок не більше ніж 2,5 м на межі з вулицею для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог позивачки щодо демонтування бетонного паркану, зведеного на межі суміжних земельних ділянок відповідачки та позивачки, як такого, що порушує права останньої, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів, дослідження та оцінка яких дозволяє задовольнити позовні вимоги позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та її представника - адвоката Мачихіна М.І., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Судом установлено та з матеріалів справи убачається, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 березня 2021 року, ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка з кадастровим номером :08:129:0124, площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.104).

Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :08:129:0122, площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 січня 2018 року (а.с.103).

Листом голови Центрально-Міської районної у місті ради Нєженцева С.В. від 11 грудня 2018 року, адресованого ОСОБА_1 встановлено, що вказане у зверненні питання правомірності будівництва паркану власниками домоволодіння АДРЕСА_1 , неодноразово розглядалось комісією з виходом на місце протягом 2016-2018 років, спеціалістами відділів виконкому районної у місті ради у присутності власників домоволодіння АДРЕСА_1 , позивачка відмовлялась від участі у розгляді звернення, посилаючись на те, що вона особа з інвалідністю І групи.

При візуальному огляді було встановлено, що власники домоволодіння АДРЕСА_1 на вказаній вулиці установили паркан на земельній ділянці, що надана їм у приватну власність. Паркан встановлений частково з листів шиферу, а частково побудований на фундаменті з монолітних бетонних блоків висотою до 3-х метрів, проходу до земельної ділянки з боку домоволодіння АДРЕСА_1 немає. Згідно чинним законодавством, встановлення паркану на присадибних ділянках не потребує оформлення дозвільних документів на будівництво, однією із умов є встановлення меж земельної ділянки (отримання кадастрового номера). Власниками домоволодіння АДРЕСА_1 межі на земельній ділянці встановленні при здійсненні ними приватизації (а.с.49).

Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди позивач посилалась на те, що висота бетонного паркану, який зведений відповідачкою на межі суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 , є значно завищеною від відповідних норм та постійно затемнює території її садиби. Після укладення бетонних плит з присипанням їх землею, тобто без провітрювання, з порушенням ДБН та санітарних правил і будівництва, у позивачки почалось руйнування її будинку з північно-східного кута, в результаті чого вона змушена була зробити стяжку будинку. Також позивач вказувала на те, що діями відповідача нанесено шкоду психологічному здоров`ю позивачки, при поривах вітру постійно деренчать бетонні стіни паркану, що викликає її тривогу та побоювання за своє життя.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог позивачки щодо демонтування бетонного паркану зведеного на межі суміжних земельних ділянок відповідачки та позивачки, як такого, що порушує права останньої, оскільки доводи викладені в позовній заяві не містять будь-яких підтверджуючих доказів на які б вона посилалася як на підставу заявлених вимог, та як наслідок відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Отже, судовому захисту підлягають лише порушене, невизнане або оспорюване право особи, а також її законний інтерес.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Водночас згідно з ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо.

Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки (ст. 104 ЗК України).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено, які її права та інтереси порушила відповідач ОСОБА_2 .

При цьому позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що висота бетонного паркану, який зведений відповідачкою на межі суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 , є значно завищеною від відповідних норм та постійно затемнює території її садиби. Також позивачем по справі не доведено, що після укладення бетонних плит з присипанням їх землею, тобто без провітрювання, з порушенням ДБН та санітарних правил і будівництва, у позивачки почалось руйнування її будинку з північно-східного кута, в результаті чого вона змушена була зробити стяжку будинку. Крім того позивачем до доведено факту порушення відповідачем норм ДБН та санітарних правил і будівництва при укладенні бетонних плит. В матеріалах справи такі докази відсутні.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, які повторюють мотиви позовної заяви, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що лист управління містобудування, архітектури та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради № ЗУ-8108765 від 21 травня 2018 року в якому вказано, що відповідно до норм п.6.7 ДБН Б 2.2-5;2011 «Благоустрій територій» дозволено проектувати огородження як окремих ділянок, так і усієї прибудинкової території садибної забудови. Висота огороджень має бути не більш ніж 2,0 м на межі сусідніх земельних ділянок не більше ніж 2,5 м на межі з вулицею для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій, не встановлює факту того, що висота бетонного паркану, який зведений відповідачкою на межі суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 , є значно завищеною від відповідних норм.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильного вирішення судом першої інстанції позовних вимог, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Судом першої інстанції надано правильну оцінку обставинам справи в межах заявлених позовних вимог, правильно вирішено спір по суті.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: