ПОСТАНОВА

Іменем України

06 грудня 2024 року м. Кропивницький

справа № 383/456/24

провадження № 22-ц/4809/1519/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Чельник О. І.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Кетрисанівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Яриша Дмитра Валерійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2024 року у складі судді Адаменко І. М. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області та просив:

-визнати недійсним державний акт серії ЯИ № 716187 від 11 грудня 2009 року на право власності на земельну ділянку розміром 0,2163 га з кадастровим номером :51:003:0007, розташовану по АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_2 , та скасувати його державну реєстрацію;

-стягнути з Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області на свою користь 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1 211 грн 20 коп судового збору.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 26 від 11 січня 2024 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав покійній ОСОБА_3 .

Позивач дізнався, що власником земельної ділянки, на якій розташований належний йому на праві власності житловий будинок, є ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 716187 від 11.12.2009.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер та спадкоємців не мав.

Позивач зазначав, що ОСОБА_2 не був власником житлового будинку в АДРЕСА_1 , а тому не мав права на земельну ділянку, на якій розташований належний позивачу житловий будинок, що є підставою для визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, як наслідок, звернувся до суду з позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2024 року ОСОБА_1 в задоволені позову до Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку відмовлено повністю.

Судові витрати у справі покладено на позивача.

Рішення суду мотивовано тим, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 716187 від 11.12.2009 виданий ОСОБА_2 на законних підставах відповідно до норм чинного на той час законодавства, не порушив прав та законних інтересів позивача як власника з 11.01.2024 житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці, й останній не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог та переконливості своїх доводів.

Оскільки визнання недійсним державного акта ніяким чином не впливає на право позивача на вказану земельну ділянку, яку він має можливість оформити у власність у порядку та на умовах, визначених ЗК України, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Яриш Д. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, виходив з того, що власником житлового будинку, який на даний час належить на праві власності позивачу був ОСОБА_2 до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте, якби вказаний будинок дійсно належав останньому, то даний об`єкт нерухомості мав би увійти до складу спадщини після його смерті.

Разом з тим, після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась, а останній на момент смерті проживав один та близьких родичів не мав.

Оскільки житловий будинок, який належить на праві власності ОСОБА_1 , належав ОСОБА_3 саме на підставі свідоцтва про право власності на рерухоме майно, то вказаний житловий будинок не міг раніше належати ОСОБА_2 .

За таких обставин, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, якими передбачено перехід права власності на земельну ділянку у разі зміни власника будівлі, що розташована на цій земельній ділянці.

Оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером :51:003:0007 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , сільська рада не мала законних підстав для передачі її у власність позивачу, а тому судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 1 ст. 118 ЗК України, оскільки орган місцевого самоврядування має права розпоряджатися лише землями комунальної власності, а спірна земельна ділянка відноситься до земель приватної власності.

ОСОБА_1 позбавлений можливості реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій розташований належний йому на праві власності будинок, а визнання недійсним державного акту є ефективним та окремим способом захисту порушених прав у судовому порядку.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою ОСОБА_1 та довідками про доставку електронних документів представнику позивача адвокату Яришу Д. В. та Кетрисанівській сільській раді Кропивницького району Кіровоградської області.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

За змістом ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи, що учасники справи в судове засідання, призначене на 12 годину 30 хвилин 20 листопада 2024 року, не з`явились, датою ухвалення рішення є дата складення повного тексту.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 26 від 11.01.2024 ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю ОСОБА_3 , 1947 року народження, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 34955154, виданого 16 березня 2015 року, державна реєстрація права власності за спадкодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведена ОСОБА_4 , державним реєстратором реєстраційної служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області 16 березня 2015 року, про що до розділу відкритого на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером: 08, внесено відомості про речове право під номером: 9053613.

З копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 716187 від 11.12.2009, який видано на підставі рішення сесії від 29 жовтня 1996 року № 27 та рішення сесії від 13 жовтня 2009 року № 188 Чарівненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :514:003:0007, розташована за адресою АДРЕСА_1 , та належить власнику ОСОБА_2 .

З листа-відповіді Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області № 29-11-0.1-1169/2-24 від 20.03.2024 вбачається, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2163 га з цільовим призначенням 02.01. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :514:003:0007 належить ОСОБА_2 , згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №716187 від 11.12.2009, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на правовласності на землю за № 74 від 11.12.2009.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується листом Бобринецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області № 151/33.5-29 від 26.03.2024, де зазначено, що Чарівнянською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області 22.12.2014 зареєстровано актовий запис про смерть ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З листа Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 29.03.2024 за №1.1-40/271/1 вбачається, що ОСОБА_2 на момент смерті проживав один та близьких родичів не мав. У Кетрисанівській сільській раді Кропивницького району Кіровоградської області, заповіти від ОСОБА_2 не посвідчувалися.

Відповідно до наданої інформації завідувача Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздової О. П. від 12.04.2024 за № 197/01-16 вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 Бобринецькою державною нотаріальною конторою Кіровоградської області не заводилась.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього ж Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину в порядку, передбаченому процесуальним законом.

При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (ч. 5 ст. 4 ЦПК України).

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Матеріалами справи підтверджується, щозгідно з витягом з Державного реєстру речових прав за №361494961 від 11.01.2024 та копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 26 від 11.01.2024, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю ОСОБА_3 , 1947 року народження, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 34955154, виданого 16 березня 2015 року, державна реєстрація права власності за спадкодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведена ОСОБА_4 , державним реєстратором реєстраційної служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області 16 березня 2015 року, про що до розділу відкритого на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером: 08, внесено відомості про речове право під номером: 9053613 (а. с. 10-11).

Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку та копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №716187 від 11.12.2009, який видано на підставі рішення сесії від 29 жовтня 1996 року № 27 та рішення сесії від 13 жовтня 2009 року № 188 Чарівненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :514:003:0007, розташована за адресою АДРЕСА_1 , та належить власнику ОСОБА_2 . Державний акт зареєстрований у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області 11.12.2009 (а. с. 13, 22).

Відповідно до листа Бобринецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області №151/33.5-29 від 26.03.2024 та інформаційного листа Бобринецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 16.04.2024 за № 201/ ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, а Чарівнянською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області 22.12.2014 зареєстровано актовий запис про смерть останнього (а. с. 23, 47).

З копій погосподарських книг № 1, № 2, № 3 Чарівнянської сільської Ради за 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки, 2011-2015 роки за адресою: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 , а згодом АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_2 є головою домогосподарства за вказаною адресою. При цьому, відомості про інших членів домогосподарства відсутні з 1996 по 2014 рік відсутні, окрім запису у погосподарській книгі № 3 за 2011-2015, де головою домогосподарства є ОСОБА_2 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та з 2015 року у Книзі зазначено ще одного члена господарства - ОСОБА_3 (а. с. 72-89).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 не був власником житлового будинку в АДРЕСА_1 , а тому не мав права на земельну ділянку, на якій розташований належний позивачу житловий будинок, що є підставою для визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним.

Водночас ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину;встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Отже, крім учасників правочину, позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18.

Водночас у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, у цивільному провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Крім того, суд враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним правочину, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним правочином і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

До схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2023 року у cправі № 910/5958/20.

Аналізуючи надані сторонами докази та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що станом на дату видачі оспорюваного державного акту ні ОСОБА_1 , ні його спадкодавець ОСОБА_3 , не були власниками житлового будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, яка належала ОСОБА_2 .

За таких обставин, видача державного акту серії ЯИ № 716187 від 11 грудня 2009 року на право власності на земельну ділянку розміром 0,2163 га з кадастровим номером :51:003:0007, розташованої по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не порушує прав і законних інтересів позивача, а тому суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки відсутність порушення прав і законних інтересів ОСОБА_1 є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, доводи, викладені у апеляційній скарзі позивача, з урахуванням тих пояснень, які стосуються суті спору, суд до уваги не бере.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 362, 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Яриша Дмитра Валерійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 серпня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді Л. М. Дьомич

О. І. Чельник