КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах ОСОБА_2 , на рішення Ірпніського міського суду Київської області від 21 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , згідно з яким просила:

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі у розмірі 38000,00 грн., щомісячно від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною двадцяти трьох років;

- допустити негайне виконання рішення суду у межах суми аліментів за один місяць.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16.11.2022 у справі № 367/1354/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.04.2022 та до досягнення дитиною повноліття.

02.02.2023 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_6 по примусовому виконанню рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16.11.2022.

Разом з тим, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією рф проти України та введенням з 24.02.2022 в Україні воєнного стану позивач разом із дитиною були змушені залишити своє постійне місце проживання та реєстрації на території України: на час звернення до суду із даним позовом позивач разом з дитиною тимчасово проживають на території Франції.

При цьому, 31.05.2023 ОСОБА_5 зарахована до Університету Анже для проходження курсу навчання для отримання Університетського диплому з франкознавства (DUEF), форма навчання - очна.

У свою чергу, як вказував позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 виповнилося 18 років, вона не одружена, не працевлаштована, проживає разом із матір'ю та перебуває на повному її утриманні, зокрема позивач придбаває дитині одяг, продукти харчування, забезпечує відпочинок та дозвілля дитини, сплачує транспортні витрати, дає доньці гроші на кишенькові витрати.

Питання щодо працевлаштування повнолітньої доньки сторін по справі наразі не вирішується, оскільки дитина вступила до навчального закладу із очною формою навчання.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що у середньому щомісячні витрати на утримання спільної дитини сторін по справі складають приблизно 77000,00 грн. на місяць, позивач вважав за доцільне стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, що дорівнює половині вартості зазначених витрат на утримання дитини щомісячно.

Щодо наявності у відповідача можливості надавати доньці допомогу позивач зазначала, що їй достеменно невідомо, чи працевлаштований офіційно відповідач, а інформація про фінансовий стан відповідача є інформацією з обмеженим доступом.

Однак, позивач вказувала, що про спроможність відповідача, який перебуває на службі в Збройних Силах України, надавати фінансову допомогу доньці, свідчать, зокрема суми перерахованих відповідачем в межах виконавчого провадження № НОМЕР_6 аліментів: так, у травні відповідачем було сплачено аліментів на загальну суму 52590,66 грн., у червні - на загальну суму 25 279,66 грн.

Крім того, інших дітей та осіб, що перебувають на утриманні (потребують фінансової підтримки) відповідач не має.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.02.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не доведено належними та допустимими доказами наявність реальних витрат, понесених позивачем на навчання спільної доньки, а також витрат на матеріальне забезпечення доньки в цілому, як і не обгрунтовано розмір аліментів, який просить стягнути позивач. Натомість, представником відповідача було надано докази на підтвердження неможливості сплачувати ОСОБА_3 аліментів у розмірі 38000,00 грн., зважаючи на стан здоров`я ОСОБА_3 та його дружини (т. 2, а.с. 21-25).

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було допущене неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме: зміст Довідки про зарахування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Університету Анже від 31.05.2023 досліджено неповно, судом довільно проаналізовано відомості, що містяться в даному документі, звернуто увагу на інформацію, що не має визначального значення для вирішення справи, натомість не досліджено та не з`ясовано факт продовження навчання спільною донькою сторін по справі, підтвердження чому міститься в довідці; не враховано інформації щодо вартості навчання, проігноровано зміст письмових доказів, наданих стороною позивача на підтвердження розміру щомісячних витрат на утримання дитини, якими обгрунтована потреба в матеріальній підтримці відповідача, а також спосіб стягнення та розмір аліментів, які позивач просить стягнути на утримання спільної повнолітньої дитини сторін по справі у зв`язку із продовженням нею навчання.

При цьому, вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання спільної доньки сторін по справі через стан здоров`я відповідача та його дружини, адже обставини впливу стану здоров`я відповідача на працездатність відповідача і його можливість матеріально підтримувати дитину не підтверджені доказами, як і не доведено факт непрацездатності дружини відповідача та перебування на його утриманні, тобто має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Також, вважає хибним висновок суду першої інстанції про відсутність доказів витрат позивача на утримання спільної доньки, оскільки стороною позивача до заяви по суті справи були додані платіжні документи (копії, електронні форми), виписки з рахунків позивача, виписки з рахунку спільної доньки, які, у свою чергу, судом досліджені не були (т. 2, а.с. 34-45).

10.06.2024 до суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.08.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом виконкому Попружнянської сільської ради Ставищенського району Київської області, актовий запис №2.

20.06.2005 у сторін по справі народилась донька - ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Ставищенського районного управління юстиції Київської області 08.11.2005, актовий запис № 1.

05.09.2007 шлюб між сторонами розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Ставищенського районного управління юстиції Київської області видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі №367/1354/22 від 16.11.2022 стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) Відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від 29.04.2022 та до досягнення дитиною повноліття.

02.02.2023 відкрито виконавче провадження НОМЕР_7 по примусовому виконанню рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16.11.2022 та стягненню з ОСОБА_3 аліментів на утримання спільної дитини.

Згідно звіту про здійснені відрахування та виплати, надані в/ч НОМЕР_3 , з ОСОБА_3 утримана сума коштів за виконавчим листом по справі №367/1354/22 за період з квітня 2023 по вересень 2023 в загальному розмірі 135122,22 грн.

Як вбачається з довідки про зарахування ОСОБА_5 до Центру вивчення французької мови для іноземців, виданої 31.05.2023, початком занять є 13.09.2023, закінчення навчального процесу - 22.12.2023, навчальний рік складається з двох сесій, вартість навчання - 1500 євро за одну сесію, 170 євро - плата за навчання, 95 євро - внесок у розвиток студентського життя.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення її позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, посилалася на те, що 31.05.2023 ОСОБА_5 зарахована до Університету Анже для проходження курсу навчання для отримання Університетського диплому з франкознавства (DUEF) та у середньому щомісячні витрати на її утримання складають приблизно 77000,00 грн. на місяць.

Так, у відповідності до положень ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно із ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Як передбачено положеннями ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 16.02.2022 по справі № 381/2423/20, стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчання, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (ст. 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; існування потреби у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей.

При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту навчання дитиною, позивачем було додано до позовної заяви довідку про зарахування доньки до Центру вивчення французької мови для іноземців Університету Анже для проходження курсу навчання для отримання Університетського диплому з франкознавства на 2023/2024 рік.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, у довідці не зазначено відомостей щодо оплати позивачем вартості такого навчання та відсутня інформація про те, чи приступила донька до навчання, чи закінчила вона таке навчання, оскільки як вбачається з довідки, термін навчання закінчився 22.12.2023.

Крім того, у вказаній довідці відсутня інформація про навчання дитини станом на час звернення до суду даним позовом.

При цьому, оскільки позивач, долучаючи до апеляційної скарги копію студентського квитка, а також копію довідки з місця навчання ОСОБА_5 , не навела жодних обгрунтованих причин неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції переглядає дану справу за наявними в ній доказами, що відповідає положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Також, слід зазначити, що звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення аліментів за період навчання, розмір необхідної допомоги, а також, що особа планує стягувати такі грошові кошти саме на витрати, пов`язанні з навчанням, оскільки батьки звільнені від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що не пов`язані з його навчанням.

Водночас, з наявних у матеріалів справи квитанцій та чеків, які складені на іноземній мові, неможливо встановити, для кого були придбані зазначені в них товари.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наданих виписок по картковому рахунку та квитків, не вбачається понесення позивачем витрат саме на дитину.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у позивача потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо), матеріали справи не містять.

Водночас, як зазначив Верховий Суд у своїй постанові від 20.05.2020 по справі № 635/1139/17, не надання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо) може стати підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття.

Таким чином, встановивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності реальних витрат, понесених нею на навчання спільної доньки, а також витрат на матеріальне забезпечення доньки в цілому, як і не обґрунтовано розмірі аліментів, які просить стягнути позивач у сумі 38000,00 грн., суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог за їх недоведеністю.

При цьому, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції обгрунтовано було враховано надані відповідачем докази на підтвердження неможливості сплачувати аліменти у розмірі 38000,00 грн, зважаючи на стан його здоров`я та здоров`я його дружини.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його запереченнями щодо позовних вимог, ці заперечення були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також, як вбачається, відповідач просив суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на суму 14 000 грн. 00 коп., понесення яких відповідачем підтверджується наступними доказами, доданими до відзиву на апеляційну скаргу: договором № 85 про надання правової допомоги від 19.11.2023, актом прийому-передачі надання правової допомоги від 04.06.2024, довідкою від 04.06.2024 про проведення оплати за надані послуги, платіжною інструкцією від 21.01.2024.

Разом з тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2021 в справі № 910/12876/19.

При цьому, як вказав Верховний Суд у свооїй постанові від 07.11.2019 по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 в справі № 922/2685/19.

Таким чином, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 4000 грн. 00 коп.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Ірпніського міського суду Київської області від 21 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири) грн. 00 коп.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова