Справа № 758/9876/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Якимець О.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - ОСОБА_2 ) як до законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі за текстом - ОСОБА_3 ), у якому просила визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зобов`язати ОСОБА_2 зняти ОСОБА_3 із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач повідомила, що їй та її сину ОСОБА_4 (надалі за текстом - ОСОБА_4 ) на праві спільної власності в рівних долях (по 1/2 частині) належить квартира АДРЕСА_2 .

03.07.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2014.

Від даного шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_3 , місце проживання якої було зареєстроване за місцем проживання її батька ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що Оболонським відділом ДРАЦС у місті Києві 11.01.2023 видано свідоцтво про смерть. У даний час в квартирі АДРЕСА_2 фактично ніхто не проживає, а відповідач разом з ОСОБА_3 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Посилаючись на ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), позивач стверджує, що ОСОБА_3 втратила право користування житлом за адресою АДРЕСА_1 , оскільки без поважних причин не проживає у квартирі, витрат на її утримання не здійснює, а домовленість про збереження права користування між власником квартири та законним представником ОСОБА_3 відсутня.

Позивач має намір продати свою частку квартири, але наявність реєстрації неповнолітньої дитини у зазначеній квартирі є перешкодою у здійсненні позивачем права власності на свою частку. ОСОБА_2 категорично відмовляється зняти з реєстрації ОСОБА_3 , вирішувати спір у позасудовому порядку не бажає, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.

13 серпня 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, надано позивачу час для усунення недоліків.

18 вересня 2024 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

11.10.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник ОСОБА_2 адвокат Шевченко В.І. зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву повідомив, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, станом на 02.10.2024 року заявленими спадкоємцями за законом щодо майна ОСОБА_4 є: мати ОСОБА_4 , яка є позивачем у даній справі, його син ОСОБА_5 , а також його доньки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу, а отже, неповнолітня ОСОБА_3 є співвласником зазначеної квартири з часу відкриття спадщини.

З огляду на те, що ч. 2 ст. 405 ЦК України регулює відносини між власником і членом сім`ї власника та не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, позовні вимоги одного співвласника про визнання іншого співвласника таким, що втратив право користування квартирою, є безпідставними.

Крім того, представник ОСОБА_2 зауважив, що реєстрація місця проживання одного із співвласників у квартирі жодним чином не перешкоджає позивачу здійснити продаж належної їй частки.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України).

Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні або про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло № 1341 від 19 жовтня 2004 року, виданим Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності в рівних долях позивачу та ОСОБА_4 (а.с. 10),

03.07.2009 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2014 року (а.с. 15-17).

Від даного шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 15.09.2009 року (а.с. 46).

Місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за місцем проживання її батька ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , про що зазначено позивачем у позовній заяві та не заперечувалось стороною відповідача у відзиві на позовну заяву.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що Оболонським відділом ДРАЦС у місті Києві 11.01.2023 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_4 27.03.2023 у Чотирнадцятій київській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.03.2023 (а.с. 49).

Згідно з довідкою державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори В. Мітрохіної № 2112/02-14 від 02.10.2024, станом на 02.10.2024 року заявленими спадкоємцями за законом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 є позивач, яка є матір`ю померлого, син померлого ОСОБА_5 , а також доньки померлого: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с. 50).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Право на судовий захист передбачено ст. 55 Конституції України, частиною першою якої встановлюється, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

У ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (надалі за текстом - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Близькі за змістом положення містяться в частині першій статті 405 ЦК України.

Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати неповнолітню ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 набула право користування зазначеним житловим приміщенням як член сім`ї співвласника квартири ОСОБА_4 , але на даний час проживає за іншою адресою і не здійснює витрат на утримання квартири.

Водночас, суду не було надано будь-яких доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається позивач, а саме, відсутність ОСОБА_3 у зазначеній квартирі, період відсутності, причини відсутності.

Крім того, як встановлено судом з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, 27.03.2023 було заведено спадкову справу.

Як вбачається з довідки державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори В. Мітрохіної № 2112/02-14 від 02.10.2024, ОСОБА_3 є одним із заявлених спадкоємців за законом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 .

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Водночас, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.

Встановлені у справі обставини підтверджують, що неповнолітня ОСОБА_3 мала право користування спірною квартирою як член сім`ї співвласника на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України. Після смерті батька ОСОБА_3 в установленому законом порядку прийняла спадщину, до якої входить частка у праві власності на спірну квартиру, а отже, правові підстави користування квартирою змінилась, а не припинились.

З моменту відкриття спадщини неповнолітня ОСОБА_3 як спадкоємець першої черги, яка прийняла спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, стала співвласником спірної квартири, набула право володіння і право користування спадковим майном, та набуде право ним розпорядитись після оформлення спадщини.

Водночас, ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яку посилається позивач, регулює відносини між власником і членом сім`ї власника та не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, а тому не може бути застосована до правовідносин, які склались між сторонами спору.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України визначено такі підстави припинення права власності: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Судом з матеріалів справи не було встановлено наявність визначених 346 ЦК України підстав припинення права власності ОСОБА_3 на частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_3 набула право на частку у праві власності на спірну квартиру і таке право не було припинено, положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, а відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги про зняття неповнолітньої ОСОБА_3 із зареєстрованого місця проживання, суд зазначає наступне.

Пунктом 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 (надалі за текстом - Порядок) визначено, що реєстрація місця проживання, зняття із зареєстрованого місця проживання, зміна місця проживання, скасування реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

Відповідно до п. 50 Порядку, зняття із зареєстрованого місця проживання здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із зареєстрованого місця проживання, поданої особою або її законним представником (представником); 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із зареєстрованого місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із зареєстрованого місця проживання.

Таким чином, позовна вимога про зняття з зареєстрованого місця проживання є похідною від позовної вимоги про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право житловим приміщенням, у задоволенні якої судом було відмовлено.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 зняти ОСОБА_3 із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак, необхідно відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на позивача на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ;

відповідач ОСОБА_2 (як законний представник в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 ;

третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, буд. 14, .

Повне судове рішення складено 04 листопада 2024 року.

Суддя О. І. Якимець