ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8400/24 Справа № 199/8022/23 Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Єлізаренко І.А.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю будинку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю будинку.

Позов мотивовано тим, що 28 серпня 2004 року між позивачем та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, про що видане свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 від 28 серпня 2004 року.

Рішенням Дніпропетровської міської ради №107/34 від 01 березня 2006 року була надана ОСОБА_1 в порядку приватизації земельна ділянка площею 0,1000 га. на території АДРЕСА_1 , цільове призначене земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, про що виданий державний акт на право власності на земельну ділянку скрії ЯБ №878631 від 14 квітня 2006 року.

В 2009 році на вказаній земельній ділянці позивачем було збудовано житловий будинок, загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ В, навіс літ. Г, навіс літ. Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І, адреса: АДРЕСА_1 ).

19 жовтня 2018 року позивачем та ОСОБА_1 була подана до Департаменту державного архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 19 жовтня 2018 року та заява про прийняття в експлуатацію об`єкта від 19 жовтня 2018 року, в якій вони просили прийняти до експлуатації вищевказаний житловий будинок.

01 листопада 2018 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради листом від 01 листопада 2018 року повідомило нас про повернення вказаної декларації про готовність об`єкта до експлуатації та про відсутність повноти даних у декларації, яка унеможливлює внесення даних щодо її реєстрації, а саме серед іншого: у ОСОБА_3 відсутнє право власності на вищевказаний об`єкт в зв`язку з чим він не може бути замовником у поданій декларації.

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 самостійно була подана до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 10 серпня 2020 р., в якій вона просила вважати закінченим будівництво вищевказаного житлового будинку та готовим до експлуатації.

21 серпня 2020 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради зареєструвало вказану декларацію за №ДП 41, що означає, що житловий будинок був прийнятий до експлуатації.

10 червня 2021 року було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок, про що видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №260816201 від 10 червня 2021 року, номер запису про право власності №42419184, форма власності приватна, розмір частки 1, власник ОСОБА_1 .

Оскільки, Житловий будинок, був збудований, введений в експлуатацію та зареєстроване право власності на нього в період шлюбу, слід вважати житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому слід вважати законним право власності позивача на частину житлового будинку.

У вказаному будинку позивач постійно мешкає з 2018 року, але не має можливості зареєструвати своє місце проживання самостійно, оскільки не має документів, що він є співвласником вказаного житлового будинку, що є порушенням прав позивача як співвласника.

У зв`язку з вищенаведеним позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 : житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101. Визнати за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101. Визнати за ОСОБА_3 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:458:0028, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року позов задоволено та ухвалено:

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 : житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:458:0028, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 926 грн. 47 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний будинок набуто (побудовано) сторонами під час шлюбу та дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, зважаючи на презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 , про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ підлягають задоволенню, шляхом визнання вищезазначеного майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного майна визнати за кожним із сторін право власності на його частку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2004 року, що підтверджується свідоцтво про одруження виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Бабушкінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №569 (а.с. 13).

Рішенням Дніпропетровської міської ради №107/34 від 01 березня 2006 року була надана ОСОБА_1 в порядку приватизації земельна ділянка площею 0,1000 га. на території АДРЕСА_1 , цільове призначене земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, про що виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №878631 від 14 квітня 2006 року. (а.с.14)

19 жовтня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була подана до Департаменту державного архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 19 жовтня 2018 року та заява про прийняття в експлуатацію об`єкта від 19 жовтня 2018 року, в якій вони просили прийняти до експлуатації вищевказаний житловий будинок (а.с.24).

01 листопада 2018 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради було відмовлено в реєстрації вказаної декларації, з причин що у ОСОБА_3 відсутнє право власності на вищевказаний об`єкт, в зв`язку з чим він не може бути замовником у поданій декларації (а.с.25)

21 серпня 2020 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради за заявою ОСОБА_1 зареєструвало вказану декларацію за що означає, що житловий будинок був прийнятий до експлуатації (а.с.27-31)

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації дата початку будівництва 19 січня 2009 року, а дата закінчення будівництва 24 листопада 2009 року. (а.с.27).

24 березня 2021 року було видано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами інв.№ДМР01469 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-20).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04 червня 2021 року було зареєстровано право власності на житловий будинок: загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ В, навіс літ. Г, навіс літ. Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І, адреса: АДРЕСА_1 ); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101; Земельні ділянки місця розташування: Кадастровий номер №:01:458:0028; підстава для державної реєстрації декларація про готовність об`єкта до експлуатації; номер запису про право власності №42419184, форма власності приватна, розмір частки 1, власник ОСОБА_1 (а.с. 30).

30 листопада 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюбний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Білаковським К.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1027 (а.с.61,62).

Відповідно до пп.«В», п.2 шлюбного договору особистою приватною власністю кожного із подружжя визначено нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що буде придбаватися в шлюбі після укладенні цього договору на ім`я одного із подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок набуто (побудовано) сторонами під час шлюбу та дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, зважаючи на презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 , про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ підлягають задоволенню, а саме необхідно визнати вищезазначене майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного майна визнати за кожним із сторін право власності на його частку.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини 2 статті 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Тобто зазвичай при поділі майна подружжя судділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа N 565/495/18, в постанові від 15 квітня 2020.

Також Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа N 355/1060/16, в постанові від 30 серпня 2021 зроблено правовий висновок, що в оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - зведення будинку під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. При цьому враховано, що під час розгляду судами справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі N 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 у справі N 404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 у справі N 372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12.02.2020 в справі N 725/1776/18.

Також, у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі №488/3103/17-ц висловлена така правова позиція: «Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм та правил підлягати поділу між ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за скаржником 04 червня 2021 року, отже воно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що будівництво спірного будинку відбувалось до укладення шлюбного договору, у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу, під час якого фактично було завершено його будівництво, будинок став повністю придатним для проживання, зокрема підведено електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення до будинку, він фактично експлуатувався за своїм функціональним призначенням, що підтверджується деклараціями про готовність будинку до експлуатації.

Крім того, П.4 пп.б Шлюбного договору від 30 листопада 2018 року передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя є нерухоме майно, збудоване за час шлюбу за грошові кошти Подружжя, право власності на яке зареєстровано після укладення цього Договору (а.с. 61)

Вірно встановивши, що спірне домоволодіння є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в порядку поділу спільного майна слід визнати за кожним із сторін право власності на його частку, проте визнав право власності лише на 1/2 частину домоволодіння лише за позивачем.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку що рішення в частині поділу домоволодіння підлягає скасуванню з ухваленням нового про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння.

Що стосується позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:458:0028, то в цій частині рішення є незаконним та необґрунтованим, з огляду на наступне.

Так, пунктом 5 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Верховний Суд у своїй постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 вказав, що земельна ділянка, яка була отримана у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. А у всіх інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

В справі що переглядається, встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради №107/34 від 01 березня 2006 року була надана ОСОБА_1 в порядку приватизації земельна ділянка площею 0,1000 га. на території АДРЕСА_1 , цільове призначене земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, про що виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №878631 від 14 квітня 2006 року.

Отже, дана земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а тому рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину земельної ділянки підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові в цій частині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3694,85 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю будинку задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 : житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 101.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 101.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 101.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:458:0028, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 694,85 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

І.А. Єлізаренко