КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Саадулаєв А.І.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2534/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Головне територіальне управління юстиції в м.Києві, Перша Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне майно, виключення спільного майна зі складу спадкового майна,

В с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Дарницького районного суду м. Києваіз вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 познайомилась зі ОСОБА_4 22.01.2003 року і проживала разом з ним до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свідоцтва про смерть у неї немає, оскільки воно знаходиться у сина померлого чоловіка.

Під час знайомства позивачка не знаходилась в зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_4 був розлучений з 2002 року. Оскільки сімейні обставини не дозволяли ОСОБА_4 проживати в квартирі, в якій він був зареєстрований ( АДРЕСА_1 ) - в квартирі проживали його колишня дружина, син, тесть та теща.

Позивачка вказувала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стали починаючи з березня 2003 року проживати разом у неї, в квартирі, яка належить їй на праві приватної власності за адресою АДРЕСА_2 . Але з часом, а саме 13 жовтня 2003 року вони разом назбирали кошти і викупили квартиру за адресою АДРЕСА_1 , за 17 тис. дол. США.

Оскільки в цій квартирі раніше проживав ОСОБА_4 і був в ній зареєстрований то і покупцем у договорі купівлі-продажу вказали нього. Продавцем квартири була колишня дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . Після звільнення квартири колишніми власниками через кілька тижнів після підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стали проживати в цій квартирі разом, під час ремонту проживали в квартирі ОСОБА_2 (періодично з 2003 по листопад 2005 року). Вели спільне господарство, разом проводили весь вільний час, їздили відпочивати. Після закінчення карантину вони мали наміри одружитися, про ці плани знали їх друзі і батьки її померлого цивільного чоловіка.

Позивачка зазначала, що за час спільного проживання вона та ОСОБА_4 придбали: 13.10.2003 року квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; 15.06.2016 року автомобіль AUDI А6 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; 14.09.2006 року нежитлове приміщення в АДРЕСА_3 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернувся його син - ОСОБА_1 .

Оскільки позивачка претендує на 1/2 частину майна придбаного під час спільного проживання за ОСОБА_4 , а саме: квартири АДРЕСА_1 , нежитлового приміщення оф. АДРЕСА_3 та автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , тому вважає, що ця частина майна не є спадковою масою і повинна бути виключена із складу спадкового майна.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд:

1. Встановити факт сумісного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2003 року і по час його смерті - до 01.05.2020 року;

2. Визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину спільного сумісного майна набутого під час проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме на:

- квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованою в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6373 від 13.10.2003 р.

- нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_3 , зареєстрованої в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р.

- автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_4 , реєстрація 15.06.2016 року;

3. Витребувати у ОСОБА_1 правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 , нежиле приміщення по АДРЕСА_3 та автомобіль AUDI А6 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ., зареєстрований за ОСОБА_4 , реєстрація 15.06.2016 року.

4. Зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у м. Києві виключити 1/2 частину майна, набутого під час проживання однією сім`єю із складу спадкового майна, а саме:

- квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованою в БТІ м. Києва , реєстраційний номер 6373 від 13.10.2003 р.

- нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_3 , зареєстрованої в БТІ м. Києва , реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р.

- автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ., зареєстрований на ОСОБА_4 , реєстрація 15.06.2016 року.

5. Стягнути зі ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.04.2021 року справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.09.2021 р. прийнято справу до провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідач подав до суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що позивачка наводить недостовірні докази та суперечливі пояснення.

Вказував, що ОСОБА_4 ніколи не проживав у квартирі ОСОБА_2 на вул.Російській. ОСОБА_4 у період з 01.01.2005 по 01.05.2020 проживав у квартирі самостійно. Жодних доказів несення спільних витрат позивача та ОСОБА_4 додано не було.

Вважає, що позивачка не надала належних та достатніх доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав і обов`язків.

Позивачка 07.07.2022 року подала до суду уточнену позовну заяву в якій просила суд:

1. Встановити факт сумісного проживання ОСОБА_2 зі ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2003 року і по час його смерті - до 01.05.2020 року;

2. Визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину спільного сумісного майна набутого під час проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме на:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованою в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6373 від 13.10.2003 р.

- 1/2 частину нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_3 , зареєстрованої в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р.

- 1/2 частину автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_4 , реєстрація 15.06.2016 року;

3. Виключити вказане майно, а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованою в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6373 від 13.10.2003 р.; 1/2 частину нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_3 , зареєстрованої в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р.; 1/2 частину автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_4 , реєстрація ІНФОРМАЦІЯ_2 , із складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

4. Стягнути зі ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина з 01.01.2004 до 01.05.2000 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме:

-нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованого в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006 року;

-автомобіля марки «Audi» 2006 року випуску, днз НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 .

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У скарзі посилається на те, що, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд не урахував, що факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу не підтверджується належними та допустимими доказами. Вказує, що надані позивачкою фотографії не підтверджують факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 протягом спірного періоду. Зазначає, що суд безпідставно урахував пояснення свідків, про допит яких заявила ОСОБА_2 , та відхилив пояснення свідків, заявлених відповідачем. Зауважує, що акти про підтвердження місця проживання, надані позивачкою та відповідачем стверджують про протилежні обставини, однак, суд необґрунтовано надав перевагу актам, які надала позивачка. Стверджує, у матеріалах справи також відсутні документальні підтвердження здійснення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спільних витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2023 року - без змін.

Своїм правом на подачу відзиву інші учасники справи у встановлений строк не скористалися.

Згідно зі ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники взяли участь у судових засіданнях в апеляційному суді.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд мотивував своє рішення тим, що факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року підтверджується належними та допустимими доказами, а тому дійшов висновку, що майно нажите подружжям за час шлюбу, а саме: нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_3 , зареєстрованої в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р.; автомобіль AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_4 , реєстрація 15.06.2016 року, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї. Отже, позовні вимоги про визнання права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину спільного сумісного майна набутого під час проживання зі ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 04.05.2020 (т.1, а.с. 140).

Як видно із матеріалів спадкової справи №411/20, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулись його син ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 139) та ОСОБА_2 , яка вказала, що проживала з померлим однією сім`єю (т. 1, а.с. 160).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 стверджувала, що познайомилась зі ОСОБА_4 у 2003 році та проживала з ним однією сім`єю до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підтвердження цієї обставини ОСОБА_2 надала суду спільні зі ОСОБА_4 фотографії, заявила про допит свідків.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції суд допитав свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтвердили факт знайомства ОСОБА_2 зі ОСОБА_4 та пояснили суду, що бачили їх разом, вважали парою.

Не заперечували факт знайомства ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також існування між ними певних відносин та періодичного спілкування і відповідач ОСОБА_1 та заявлені ним свідки.

Разом з цим, із вказаних фотографій та наданих показів неможливо достеменно встановити, чи проживали ОСОБА_2 зі ОСОБА_4 як подружжя протягом усього заявленого позивачкою періоду.

Відповідно до договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 жовтня 2003 року, продавцем квартири є ОСОБА_5 , а покупцем - ОСОБА_4 (т. 1 арк. 148).

Згідно з Договором купівлі-продажу нежилого приміщення, який був укладений 14.09.2006, ОСОБА_7 від імені ФОП ОСОБА_4 придбав нежитлові приміщення по АДРЕСА_3 (т.1 арк. 149 ).

Як видно із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_4 , реєстрація 15.06.2016 року.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Разом з цим, із наданих суду письмових доказів не можна беззаперечно встановити, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю з 2003 року, оскільки суду не надано документальних підтверджень придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, доказів реєстрації місця проживання за однією адресою, доказів участі в утриманні майна один одного тощо.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів доходить висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з померлим ОСОБА_4 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період часу з 2003 року по 01.05.2020 року.

На підставці наявних у матеріалах справи доказів, перевіривши пояснення сторін та покази свідків, суд встановив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були певні відносини, але вони не були такими, що притаманні чоловіку і жінці як подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 у зв`язку із недоведеністю її вимог.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 травня 2023 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Головне територіальне управління юстиції в м.Києві, Перша Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне майно, виключення спільного майна зі складу спадкового майна - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова