Справа № 158/2803/22 Головуючий у 1 інстанції: Польова М. М.
Провадження № 22-ц/802/896/24 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 березня 2018 року між ним та ОСОБА_2 укладені договори позики, згідно з умовами яких він надав відповідачу безвідсоткові позики у розмірі 20 500 грн та 39 993 грн, які позичальник зобов`язувався повернути до 20 червня 2018 року. Крім того, 27 квітня 2020 року між ним та відповідачем укладений договір позики, згідно з умовами якого він надав відповідачу безвідсоткову позику у розмірі 190 000 грн, яку останній зобов`язувався повернути до 27 квітня 2021 року.

Позивач зазначав, що взяті на себе зобов`язання за договорами позики відповідач не виконав, грошові кошти у встановлені строки не повернув. Лише за період з 2019 року по 2022 рік відповідач ОСОБА_2 частинами повернув грошові кошти у розмірі 4 805 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договорами позики від 20 березня 2018 року, від 27 квітня 2020 року у загальному розмірі 245 688 грн, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 190 000 грн.

В решті вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його в частині відмови у позові скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Про причини неявки апеляційний суд не повідомив.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у цій справі є 01 жовтня 2024 року - дата складення повного судового рішення.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду оскаржується представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 лише в частині відмови у позові про стягнення заборгованості за договорами позики від 20 березня 2018 року у розмірі 55 688 грн, тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові - скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір позики, згідно з умовами якого позикодавець надав позичальнику безвідсоткову позику у розмірі 20 500 грн готівкою, які останній зобов`язувався повернути у визначений договором строк (а.с.49, 50).

Крім того, 20 березня 2018 року між сторонами по справі також укладений ще один договір позики, згідно з умовами якого позикодавець надав позичальнику безвідсоткову позику у розмірі 39 993 грн готівкою, які останній зобов`язувався повернути у визначений договором строк (а.с.47, 48).

Згідно з пунктами 2.3. та 2.4. зазначених договорів позики позичальник зобов`язувався повернути отримані суми до двадцятого червня дві тисячі вісімнадцятого року (20 червня 2018 року) відповідно до графіків погашення позики. Сплата коштів згідно з графіками погашення позики проводиться до двадцятого числа поточного місяця.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договорами позики у повному обсязі не виконав, позичені у борг грошові кошти сплатив лише у розмірі 4 805 грн, у зв`язку з чим загальний розмір його заборгованості за вказаними договорами перед позивачем ОСОБА_1 становить 55 688 грн.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів, в даному випадку за договорами позики від 20 березня 2018 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю на виконання умов цього договору грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором, укладення якого може підтверджуватися розпискою позичальника або іншим документом.

Згідно із частинами 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Так факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 20 500 грн і 39 993,00 грн за договорами позики підтверджується оригіналами договорів позики від 20 березня 2018 року, підписаними відповідачем власноруч.

Отже, наявність боргових документів, а саме оригіналів договорів позики від 20 березня 2018 року у позивача свідчить про те, що відповідач не виконав у встановлені договорами строки зобов`язання по поверненню позики у розмірі 55 688 грн.

При цьому розмір заборгованості у вказаному розмірі за договорами позики від 20 березня 2018 року стороною позивача визначений з урахуванням принципу диспозитивності про що була подана заява про уточнення позовних вимог у зазначеній частині.

Разом з тим 04 липня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності в частині стягнення заборгованості за договорами позики від 23 березня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за договорами позики у загальному розмірі 55 688 грн, суд першої інстанції виходив з того, що початком перебігу строку позовної давності є строк, до якого мало бути виконано зобов`язання за договорами позики від 20 березня 2018 року, а саме до 20 червня 2018 року, кінець строку позовної давності 21 червня 2021 року. Позивач звернувшись до суду із позовом лише 29 листопада 2022 року, пропустив передбачений законом строк позовної давності в три роки та поважних причин пропуску такого строку суду не навів. Відтак суд вважав, що правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за договорами позики від 20 березня 2018 року відсутні.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Застосовуючи позовну давність до позовних вимог про стягнення заборгованості за договорами позики 20 березня 2018 року, суд не врахував норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, яким було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України та строки визначені ГК України, а саме ст. 232, 269, 322, 324 продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже, в період дії карантину з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, строки, визначені ст. 257 ЦК України були продовжені на строк дії такого карантину.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 910/5188/2, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.

Згідно з частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У цій справі зобов`язання за договорами позики від 20 березня 2018 року мали бути виконані до 20 червня 2018 року, тому визначений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності закінчувався 21 червня 2021 року. Отже, строк позовної давності за договорами позики від 20 березня 2018 року закінчувався в період дії карантину, на період якого, зокрема з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року, строки визначені ст. 257 ЦК України були продовжені.

Оскільки позивач звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за вказаними договорами позики 29 листопада 2022 року, тобто в період дії карантину, тому такий строк позивачем не пропущений.

У справі, що переглядається встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договорами позики від 20 березня 2018 року не виконав, позичені у борг грошові кошти у розмірі 55 688 грн позивачу у встановлені договорами строки не повернув. Тому ураховуючи, що позивач звернувся до суду із позовом у межах строку позовної давності, який продовжувався на час дії карантину, тому позовні вимоги ОСОБА_1 у зазначеній частині підлягають задоволенню та на його користь з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики від 20 березня 2018 року у загальному розмірі 55 688 грн.

Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно у цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом у цій справі в оскаржуваній частині ухвалюється нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому на його користь з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 556 грн 97 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 835 грн 46 коп., а всього 1 392 грн 43 коп. судового збору.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 липня 2024 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договорами позики від 20 березня 2018 року скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики від 20 березня 2018 року задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 20 березня 2018 року у загальному розмірі 55 688 (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот вісімдесят вісім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1 392 (одна тисяча триста дев`яності дві) гривні 43 (сорок три) копійки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: