КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Штеренберг Олесею Олександрівною, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будсервісматеріали 1" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ТОВ "Будсервісматеріали 1" звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість у розмірі 10925,00 грн., суму інфляційних нарахувань у розмірі 2982,13 грн., 3 % річних у розмірі 741,67 грн., судовий збір у розмірі 3028,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідач є власником машиномісця № НОМЕР_1 на 1 поверсі підземно-наземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами відсутній письмовий договір про надання послуг з утримання та обслуговування машиномісця № НОМЕР_1 на 1 поверсі підземно-наземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , проте позивач фактично надає послуги з утримання та обслуговування машиномісця, яке не може бути відокремленим.

У свою чергу, відповідач, як власник цього нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати, проте свої зобов`язання виконує неналежним чином, у зв`язку з чим в період з 01.10.2018 по 01.02.2024 у нього утворилась заборгованість у розмірі 10925,00 грн. - основного боргу, 2982,13 грн. - інфляційної складової боргу, 741,67 грн. - 3% річних, що є предметом позовних вимог.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.05.2024 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Будсервісматеріали 1" заборгованість у розмір 10925,00 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2982,13 грн., три проценти річних у розмірі 741,67 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. (а.с. 132-138).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що позивач здійснює діяльність з обслуговування підземно-наземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , адже на підтвердження вказаних обставин останнім не було надано жодного належного та допустимого доказу.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати позивачу певну суму коштів за надання послуг, є помилковим, оскільки позивачем не надано жодного доказу як на підтвердження факту витрачання ним принаймні якоїсь суми коштів хоча б одному з тих договорів, укладених з третіми особи, копії яких він подав до суду, так і на підтвердження обгрунтованості тарифів.

Вказує, що внаслідок неправильного застосування судом норм Цивільного кодексу України, якими регламентовано підстави виникнення цивільно-правового зобов`язання, судом першої інстанції не було взято до уваги того, що відсутня правова норма, яка б зобов'язувала відповідача у примусовому порядку оплачувати послуги позивача.

Зауважує, що спірні правовідносини мають розглядатися крізь призму ЦК України, а не Закону України "Про житлово-комунальні послуги", оскільки діяльність позивача є комерційною діяльністю, яка жодним чином не пов`язана з житлово-комунальними послугами і повинна регулюватися відповідним цивільно-правовим договором зі споживачем його послуг, який укладено не було (а.с. 141-149).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 01.07.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

09.07.2024 до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що заперечення відповідача щодо наявності у нього зобов`язань зі сплати коштів на утримання машиномісця, свідчать про недобросовісність відповідача, оскільки суперечать його попередній поведінці, що проявляється в частковій оплаті ним послуг протягом спірного періоду. При цьому, вказує, що відсутність договору не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання паркомісця, оскільки такі послуги не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку із специфікою їх надання.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Так, згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видом діяльності ТОВ «Будсервісматеріали 1» є надання інших індивідуальних послуг (основний), допоміжне обслуговування наземного транспорту.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Будсервісматеріали 1" є експлуатаційною організацією, яка надає послуги з технічного обслуговування підземно-наземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються Актом готовності об`єкта до експлуатації № 1/14 від 01.12.2014, який є чинним, ніким не оскаржувався, не був скасований чи визнаний недійсним, а отже є належним та допустимим доказом.

Крім того, той факт, що позивач здійснює фактичну діяльність з експлуатації - утримання в належному стані та технічного обслуговування підземно-наземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується наявними у матеріалах справи копіями договорів, укладеними позивачем з підрядними організаціями (прибирання території, надання послуг автоматичної пожежної сигналізації, оповіщення про пожежу та централізованого належного спостереження, постачання електроенергії, води та інших послуг тощо).

За вказаних обставин, твердження апелянта про зворотнє є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять жодних інших належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що експлуатацію вищевказаної автостоянки здійснює інше підприємство чи організація.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач укладав договори або оплачував послуги на утримання належного йому паркомісця іншій експлуатаційній організації, керуючій компанії або ОСББ.

У свою чергу, ОСОБА_1 є власником машиноміцсця № НОМЕР_1 на 1 поверсі підземно-наземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

При цьому, між сторонами відсутній письмовий договір про надання послуг з утримання машиномісць.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та визнається самим відповідачем, останній частково оплачував позивачу послуги з утримання та обслуговування належного йому машиномісця.

Розрахунками витрат по утриманню та експлуатації стоянки підтверджується, що з 01.02.2019 діяв тариф за обслуговування машиномісця у розмірі 540,00 грн. щомісячно, з 01.07.2021 діє тариф за обслуговування одного машиномісця у розмірі 725,00 грн. щомісячно.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався до позивача стосовно надання роз`яснень щодо сум нарахувань або оскаржував тарифи та нарахування виконавця.

Отже, безпідставними є твердження апелянта про необгрунтованість діючих тарифів та розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позовної заяви в обгрунтування заявлених позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, одержуючи послуги по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземно-наземної автостоянки, не сплачував за них у повному обсязі, у зв`язку з чим за період з 01.10.2018 по 01.02.2024 утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 10925,00 грн., яка, з урахуванням нарахованих на вказану суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат, підлягає стягненню з відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, вказана стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані із зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном.

Отже, власник нерухомого майна у вигляді машиномісця у паркінгу також несе обов`язок з оплати витрат на утримання цього майна (машиномісця).

За вказаних обставин, посилання відповідача на відсутність підписаного договору не спростовує висновку суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки, незважаючи на відсутність письмового договору про надання послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, між сторонами у справі фактично склалися саме такі зобов`язальні відносини, адже позивач надає відповідачу послуги з утримання і обслуговування машиномісця, які не можуть бути відокремлені, фактично надаються, а тому відповідач, як власник цього нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у своїй постанові від 02.10.2020 у справі № 761/48615/18.

При цьому, як зауважив Верховний Суд у своїй постанові від 23.09.2020 року по справі № 755/11585/16-ц, відносини між споживачем та особою, яка надає житлово-комунальні послуги, у тому числі й щодо нежитлових приміщень, до яких відноситься підземний паркінг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» .

Також, Верховний Суд зауважив, що відсутність договору не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання паркомісця, оскільки такі послуги не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку із специфікою їх надання (прибирання, охорона, утримання систем пожежної безпеки, освітлення тощо, які здійснюються для власників усіх паркомісць одночасно.

З огляду на викладене, можна дійти висновку, що до спірних правовідносин у цій справі мають застосовуватися положення законодавства про житлово-комунальні послуги, зокрема про те, що незважаючи на наявність чи відсутність договору власник зобов'язаний сплачувати за ті послуги, яка фактично споживає, зокрема за послуги з утримання паркінгу.

Однак, як вже зазначалося вище, будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач фактично не споживає послуги з утримання паркінгу матеріали справи не містять, а розрахунком заборгованості підтверджується факт часткової оплати відповідачем наданих позивачем послуг.

У зв`язку з цим, слід також зауважити, що заперечення відповідача щодо наявності у нього зобов`язань зі сплати коштів на утримання паркомісця, свідчать про недобросовісність відповідача, оскільки суперечать його попередній поведінці, що проявляється в частковій оплаті ним послуг протягом спірного періоду.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Штеренберг Олесею Олександрівною, - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будсервісматеріали 1" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді