Справа № 128/339/22
Провадження № 22-ц/801/943/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2024 рокуСправа № 128/339/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 29 лютого 2024 року в м. Вінниці суддею цього суду ОСОБА_3 , дата складання його повного тексту 04 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди.

Позов мотивований тим, що у 1985 році позивач на території свого будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 збудувала будівлю сараю. Поруч із будівлею сараю ОСОБА_1 розташована будівля сараю сусідки ОСОБА_4 . Однак з часом будівля сараю ОСОБА_4 почала руйнуватися, ремонтні роботи не проводилися, господарська будівля позивача була заблокована сусідською будівлею. Ухил даху будівлі ОСОБА_4 спрямований в бік земельної ділянки та будівлі сараю позивача. Оскільки відстань між будівлями становить менше 1 метра, стічні води з даху будівлі відповідача стікають на будівлю позивача, підтоплюють та наносять їй шкоди руйнівного характеру, в будівлі заводяться грибки внаслідок постійної сирості.

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до ОСОБА_4 з пропозицією хоча б встановити ринву для водовідведення, однак ОСОБА_4 на дане прохання ніяк не відреагувала. У зв`язку із цим ОСОБА_1 самостійно викликала людину для встановлення ринви, однак провести ремонтні роботи зі встановлення ринви не вдалось через вчинення перешкод з боку ОСОБА_4 , що в подальшому призвело до руйнування стіни будівлі сараю ОСОБА_1 . Неодноразові звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_4 з приводу усунення перешкод у користуванні майном результату не дали, а лише призвели до звернення до правоохоронних органів.

Стічні води з даху будівлі сараю ОСОБА_4 підтопили задню стіну будівлі сараю ОСОБА_1 , завдавши останній майнової шкоди, у зв`язку з чим позивач звернулася до судового експерта для проведення будівельно-технічного дослідження для визначення вартості зведення стіни у будівлі сараю. 12 січня 2022 року судовим експертом складено висновок №ОС-443, у якому вказано, що вартість ремонтно-будівельних робіт, які проведено у приміщенні сараю станом на дату проведення дослідження становила 12 263,37 грн.

Пославшись на зазначені обставини, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 12 263,37 грн. майнової шкоди.

07 грудня 2023 року ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області залучено до участі у справі правонаступника померлої ОСОБА_4 її дочку ОСОБА_2

29 лютого 2024 року рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, якими позов задовольнити. У скарзі вона стверджує про безпідставність не врахування судом першої інстанції висновку експерта, адже суд повинен брати до уваги не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта, а те, чи пов`язаний висновок із розглядом справи.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник відповідача зазначив, що оскаржуване рішення вважає законними та обґрунтованими, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. У відзиві він указує на те, що у діях відповідача відсутній склад цивільного правопорушення, а саме наявними у матеріалах справи доказами не доведено її неправомірну поведінку, вину, розмір збитків, а також причинний зв`язок між неправомірною поведінкою та завданими збитками.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 із ОСОБА_6 05 лютого 1967 року уклали шлюб, після укладення шлюбу вона змінила прізвище із « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », про що свідчить свідоцтво про одруження від 05 лютого 1967 року серії НОМЕР_1 (а. с. 67).

10 лютого 1982 року ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_9 житловий будинок в смт. Стрижавці Вінницького району Вінницької області, що слідує із договору купівлі-продажу, який того ж дня був посвідчений секретарем виконавчого комітету Стрижавської сільської ради народних депутатів Вінницької області. Номер будинку та вулиця у цьому договорі не вказані (а. с. 65-66).

24 лютого 1994 року головою виконавчого комітету Стрижавської селищної ради народних депутатів Вінницької області на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво № НОМЕР_2 про право особистої приватної власності на домоволодіння, а саме жилий будинок, який розташований у АДРЕСА_1 (а. с. 78).

05 березня 2003 року ОСОБА_1 із сумісними землевласниками та землекористувачами ОСОБА_10 і ОСОБА_4 було підписано протокол погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11).

25 грудня 2003 року на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт серії ВН № 210999 на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 79).

25 березня 2016 року КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_4 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 57-63).

Актом обстеження матеріально-побутових умов від 05 жовтня 2016 року підтверджується, що ОСОБА_4 проживає та володіє будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 64).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за ОСОБА_4 17 жовтня 2016 року зареєстровано право власності на житловий будинок що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

01 квітня 2021 року листом начальником Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГШУНП у Вінницькій області Мисак Г.Я. рекомендовано вирішити спірне питання із сусідами в добровільному порядку або в судовому порядку (а. с. 10).

14 травня 2021 року листом селищного голови Стрижавської селищної ради №2252/02-6 ОСОБА_1 повідомлено, що 12 травня 2021 року спеціалістом І категорії відділу земельних ресурсів ОСОБА_11 та головним архітектором відділу містобудування та архітектури ОСОБА_12 здійснено огляд будівель з виїздом на місцевість. В результаті огляду встановлено, що господарські будівлі ОСОБА_1 та її сусідів на межі ділянок. Відповідно до технічних паспортів будівлі є законними, відмітки про самовільне будівництво немає. В зв`язку з тим, що громадянами не вирішене питання про відведення води з дахів, стіни замокають та руйнуються. На момент огляду межові знаки меж земельними ділянками, де розташовані збудовані будівлі, не винесені в натурі на місцевості. Зі слів заявниці та сусідки, межа проходить по краю відмостки ОСОБА_1 . Для вирішення питання розмежування сусідам необхідно звернутися до землевпорядної організації для винесення межових знаків в натурі на місцевості. В разі не вирішення сусідами добровільно відведення води з будівель, для подальшого запобігання руйнувань стін конструкції, рекомендовано звернутися до суду (а. с. 9).

З акту обстеження земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складеного відповідальними особами Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області 01 жовтня 2021 року, вбачається, що не виявлено чітких меж між земельною ділянкою ОСОБА_1 та земельними ділянками її сусідів, встановлених будь-якою землевпорядною організацією, яка має право на проведення геодезичних робіт. Відповідно до інформації з ДЗК юридичні межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0010 ОСОБА_1 не відповідають фактично встановленим межовим знакам, виконаних у вигляді дерев`яного паркану та бетонної відмостки. Встановлено, що сусіди ОСОБА_1 розібрали до фундаменту споруду, яка раніше практично примикала до сараю. Між фундаментом від розібраної споруди та сараєм ОСОБА_1 не виявлено водовідводу від стіни останньої. Приблизно до середини сараю ОСОБА_1 з боку сусідів до самої стіни встановлений дерев`яний паркан, що унеможливлює прохід вздовж сараю. З метою подальшого вирішення ОСОБА_1 правових питань щодо можливості обслуговування свого сараю з боку сусідньої земельної ділянки по АДРЕСА_2 , комісія запропонувала звернутися до землевпорядної організації, яка має ліцензію на виконання геодезичних та землевпорядних робіт з метою встановлення межових знаків між вказаними земельними ділянками (а. с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що видно із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а. с. 108) та копії актового запису про смерть №45 від 13 березня 2023 року (а. с. 147).

15 вересня 2023 року завідувач Вінницької районної державної нотаріальної контори надав відповідь №1441/01-16 про те, що згідно матеріалів спадкової справи №144/2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 заяву про прийняття спадщини за законом подала дочка померлої ОСОБА_2 .. Спадкоємець за заповітом, онук померлої ОСОБА_13 до нотаріальної контори з будь-якими заявами не звертався. Відомостей про інших спадкоємців в конторі немає (а. с. 125).

01 лютого 2024 року постійною комісією Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області з питань охорони навколишнього природного середовища та регулювання земельних відносин підписано протокол № 2, де вказано, що межові знаки земельної ділянки ОСОБА_2 зі сторони сусіднього землевласника ОСОБА_1 вздовж будівлі сараю не встановлені. Зі слів ОСОБА_2 , межа земельної ділянки проходить по стіні будівлі сараю, який самовільно збудувала ОСОБА_1 , відмостка розташована на земельній ділянці ОСОБА_2 . При опрацюванні матеріалів з Державного земельного кадастру місця розташування земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0010, площею 0,1500 га, що є власністю ОСОБА_1 та відображення її на ортофотоплані смт. Стрижавка та містобудівній документації Генеральному плану населеного пункту смт. Стрижавка Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, за допомогою програмного забезпечення Digitals встановлено, що будівля сараю ОСОБА_1 розташована на межі та за межею вищезазначеної земельної ділянки, що є власністю ОСОБА_1 (а. с. 155).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у висновку експерта №ОС-443 від 12 січня 2022 року, що виготовлений на замовлення ОСОБА_1 не міститься відомостей про те, що даний висновок підготовлено для подання до суду, та про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; позивачем та її представником не заявлялося клопотань про призначення судом відповідної експертизи для визначення розміру завданої матеріальної шкоди, що є предметом даного спору; фотокартка, що міститься на а. с. 77, не містить відомостей про те, коли вона зроблена, прив`язки до місцевості, та про те, що зображені на ній будівлі належать сторонам. Крім того суд вказав, що не бере до уваги подані позивачем «розшифровку робіт та матеріалів, які належні ОСОБА_1 як шкода», прайс-лист від 20 січня 2023 року, видаткову накладну №ПП-0001004 від 31 травня 2021 року, оскільки дані документи не доводять викладені у позовній заяві обставини; а також не бере до уваги подані ОСОБА_1 копію рішення виконкому Стрижавської селищної ради від 04 лютого 1974 року про надання ОСОБА_14 дозволу на будівництво жилого будинку в с. Стрижавка та довідку Стрижавської сільської ради від 02 лютого 1974 року про те, що за ОСОБА_14 рахується земельна ділянка площею 0,50 га (а. с. 170, 171), оскільки дані докази не стосуються предмету даного позову, отже не підтверджують та не спростовують позиції сторін у справі про відшкодування майнової шкоди.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з обґрунтуванням цього висновку з огляду на таке.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушенні, має право на відшкодування заданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» у п. 2 роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її задала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2024 у справі № 466/8925/17 вказав, що за змістом ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини боржника.

Таким чином за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Однак суд першої інстанції на порушення вказаних норм права належним чином не з`ясував чи є у діях відповідача усі елементи складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Судом апеляційної інстанції встановлено та позивачем не спростовано те, що сторона відповідача шляхом укладення договору купівлі-продажу між чоловіком ОСОБА_15 та ОСОБА_9 набула у власність (а саме у спільну сумісну власність подружжя) своє будинковолодіння раніше, чим ОСОБА_1 . Таким чином саме ОСОБА_1 повинна була після підписання протоколу погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , встановити реальні межі своєї земельної ділянки, які б відповідали юридичним межам цієї ділянки, чого нею зроблено не було, натомість наразі будівля сараю ОСОБА_1 розташована на межі та за межею земельної ділянки, що є власністю ОСОБА_1 , що встановлено актом обстеження земельної ділянки від 01 жовтня 2021 року та проколом комісії від 01 лютого 2024 року Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, зокрема відсутності належних та допустимих доказів неправомірних дій щодо підтоплення будівлі сараю позивача саме стороною відповідача, доказів, які б вказували на причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, доказів вини заподіювача шкоди та доказів розміру заподіяної шкоди, апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 зауважила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Таким чином недоведення позивачем усіх складових деліктної відповідальності виключає можливість відшкодування шкоди стороною відповідача.

Разом з тим, за відсутності доказів на підтвердження протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини заподіювача шкоди необхідності з`ясовувати розмір завданої шкоди немає, оскільки підтвердження лише розміру шкоди не тягне за собою неминучого наслідку у виді відшкодування шкоди, а тому суд першої інстанції помилково в основу рішення поклав те, що у висновку експерта №ОС-443 від 12 січня 2022 року, що виготовлений на замовлення ОСОБА_1 на підтвердження вартості ремонтно-будівельних робіт у її будівлі сараю, не міститься відомостей про те, що даний висновок підготовлено для подання до суду, та про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Щодо посилань у скарзі на те, що суд повинен враховувати не те коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта, а те, чи пов`язаний висновок із розглядом справи, то апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити скаржнику, що висновок експерта не може бути визнаний належним та допустимим доказом, якщо всупереч вимог ст. 106 ЦПК України в ньому не зазначено, що він підготовлений для подання до суду (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 у справі № 172/313/21). Разом з тим, як зазначалось вище, указане не є достатньою підставою для відмови у позові, адже доказуванню у цій справі підлягають ще інші істотні обставини.

У решті тексту апеляційної скарги позивач цитує текст оскаржуваного рішення та наводить норми із Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України, однак не зазначає у чому конкретно полягає порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст.382 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Апеляційний суд хоча і задовольняє частково апеляційну скаргу та змінює мотивувальну частину оскаржуваного рішення, проте по суті прийняте судом рішення про відмову у позові залишає без змін, тому відповідно сплачений скаржником судовий збір за подачу апеляційної скарги слід залишити за ним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 лютого 2024 року задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 лютого 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Судовий збір, сплачений скаржником за подачу апеляційної скарги, залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

О. Ю. Береговий