Справа № 464/6016/23
пр.№ 2/464/196/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого - судді Борачка М.В.,

секретар судового засідання Дзьобан Н.С.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

ОСОБА_1 (надалі - Позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Сихівського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_5 (надалі - Відповідач, ОСОБА_5 ) про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 21.09.2023 (головуючий суддя Горбань Ю.Ю.) задоволено заяву судді Горбань О.Ю. про самовідвід у розгляді справи №464/6016/23 (пров. №2/464/1690/23), матеріали справи передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справи між суддями справу №464/6016/23 передано на розгляд головуючому судді Борачку М.В.

Ухвалою від 22.09.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання ухвали, для усунення недоліків позову.

04.10.2023 на адресу суду надійшла заява позивачки, якою усунуто недоліки позову, визначені ухвалою від 22.09.2023.

Ухвалою від 05.10.2023 суд прийняв позовну заву до розгляду, розгляд справи ухвалив здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 27.10.2023, залучив ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (надалі - Треті особи та кожен окремо ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою від 21.11.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

У судове засідання 05.02.2024 позивачка та її представник з`явились, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач явку повноважного представника у судове засідання 05.02.2024 не забезпечив.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , у судове засідання 05.02.2024 з`явився, просив відмовити у задоволенні позову.

Інші треті особи у судове засідання 05.02.2024 не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Аргументи позивачки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 14.09.1996 вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_5 . За період спільного життя подружжя за спільні кошти придбало автомобіль марки «Toyota Avensis», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований на відповідача. Інше спільне майно, яке б відносилось до об`єктів спільної сумісної власності, у сторін відсутнє.

Як стверджує позивачка, відповідач відбуває покарання у виправній колонії, адже вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01.02.2021 у справі №452/3267/20 його визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і засуджено до позбавлення волі на п`ять років. Потерпілою стороною було заявлено цивільний позов до ОСОБА_5 , який розглядався у межах справи №452/3025/20. Рішенням суду від 14.06.2021, частково зміненим постановою Львівського апеляційного суду від 17.05.2022, позовні вимоги задоволені.

Станом на сьогодні, у Сихівському відділі ДВС у м. Львові перебуває виконавче провадження НОМЕР_11 із примусового виконання судових рішень у справі №452/3025/20, у межах якого на спірний транспортний засіб накладено арешт.

На переконання позивачки, заборона розпоряджатися спільним майном порушує її права як одного із співвласників, особливо враховуючи те, що у неї відсутні будь-які боргові зобов`язання перед третіми особами. Відтак, ОСОБА_1 просить суд:

- припинити право відповідача на частку у автомобілі марки «Toyota Avensis» шляхом виплати грошової компенсації вартості цієї частки. Оскільки згідно із висновком експерта №1708/23 від 21.08.2023 ринкова вартість усього автомобіля становить 209`390,00 грн., то відповідачу слід перерахувати суму у розмірі 104`695,00 грн. (еквівалент частки ОСОБА_5 , який становить половину вартості майна);

- визнати за нею право власності на означений вище транспортний засіб.

Аргументи відповідача.

Відповідач не заперечує проти задоволення позову, визнає позовні вимоги та погоджується на виплату йому суми, яка становить грошовий еквівалент половини вартості спірного автомобіля, що вбачається зі змісту заяви від 14.11.2023.

У частині 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі №588/1311/17 міститься висновок, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Зважаючи на це, а також враховуючи, що рішення у цій справі може вплинути на права третіх осіб, для вирішення спору у даній справі та ухвалення законного й обґрунтованого рішення необхідним є дослідження обставин справи та доказів наявних у матеріалах справи.

Аргументи ОСОБА_3 .

Законним представником ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , подано до суду пояснення, у яких висловлені заперечення проти задоволення позовних вимог. Так, на переконання третьої особи у задоволенні позову слід відмовити, адже:

- між сторонами відсутній спір про право, а позов спрямований на шкоду особі, яка є кредитором у межах виконавчого провадження НОМЕР_11, та покликаний ускладнити виконання рішення суду у справі №452/3025/20 про відшкодування шкоди завданої смертю;

- припинення права власності суперечитиме майновим правам ОСОБА_3 на відшкодування шкоди заподіяною смертю його батька та отримання утримання;

- позивач не використовує передбачений законом спосіб захисту права власності, а просить суд визнати факт, що не є функцією позовного провадження;

- не можливо однозначно стверджувати, що спірний автомобіль належить сторонам на праві спільної сумісної власності, адже такий належить відповідачу, зареєстрований за ним придбавався для індивідуального користування ОСОБА_5

- позивачка не внесла на депозитний рахунок суму компенсації половини вартості автомобіля.

На підтвердження обґрунтованості своєї позиції, третя особа посилається на правові висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 06.03.2019 у справі №317/3272/16-ц, від 11.11.2019 у справі №337/474/14-ц, від 11.08.2021 у справі №723/826/19, від 01.03.2023 у справі №761/47743/19 та зводяться до того, що поділ майна не може використовуватись для уникнення сплати боргу одним із подружжя, який є боржником у межах виконавчого провадження, адже це порушатиме права стягувача у межах такого провадження.

Аргументи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

У клопотанні вх. №23523 від 10.11.2023 просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових поясненнях ОСОБА_3 .

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

14.09.1996 позивачка та відповідач одружились, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №1766. Вказане підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 від 14.09.1996.

Станом на дату ухвалення рішення у цій справі шлюб між сторонами не розірвано.

За час перебування у шлюбі, сторонами придбано легковий автомобіль марки «Toyota Avensis», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) № НОМЕР_1 (надалі - Автомобіль), що підтверджується Договором купівлі-продажу транспортного засобу №7165/20/010260 від 04.08.2020, який підписано зі сторони покупця ОСОБА_5

11.09.2020 автомобіль зареєстровано на відповідача та присвоєно йому номер НОМЕР_2 , що вбачається зі змісту Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

Ринкова вартість автомобіля станом на 21.08.2023 становить 209`390,00 грн., що підтверджується висновком експерта №1708/23 від 21.08.2023, виготовленого на замовлення позивачки.

ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації для відповідача, яка становить половину вказаної вище вартості автомобіля та дорівнює 104`695,00 грн., що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №1 від 11.01.2024.

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01.02.2021 у справі №452/3267/20 ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Судом встановлено, що керуючи транспортним засобом відповідач здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який внаслідок отриманих травм помер на місці дорожньої транспортної пригоди.

За вчинене кримінальне правопорушення відповідач з 17.12.2021 відбуває покарання в установах відбування покарань, що підтверджується довідкою Державної установи «Городоцький виправний центр (№131)» Міністерства юстиції України №5/5052 від 25.10.2023.

У зв`язку зі спричиненням смерті ОСОБА_9 , його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також законний представник його сина ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , зверталися до суду із позовом до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, який розглядався у межах справи №452/3025/20.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14.06.2021 у справі №452/3025/20 стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 платежі у сумі 5`646,17 грн. щомісяця починаючи з 01.03.2022 до настання ОСОБА_3 14 років, а саме до 31.12.2033, а також платежі у розмірі 8`469,25 грн. щомісяця з 01.01.2034 до досягнення ОСОБА_3 18 років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди, пов`язаної зі завданням смерті ОСОБА_11 , в якого ОСОБА_3 перебував на утриманні, яка не підлягає відшкодуванню страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів внаслідок перевищення ліміту відшкодування майнової шкоди.

Рішення суду першої інстанції у частині стягнутих сум моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті ОСОБА_11 , яка не підлягає відшкодуванню страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів внаслідок перевищення ліміту відшкодування моральної шкоди, було змінене постановою Львівського апеляційного суду від 17.05.2022, а саме:

- стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 250`000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті його батьку;

- стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 190`000, 00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті його сину;

- стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 250`000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті її сину.

Учасниками справи не заперечується, що державним виконавцем Сихівського відділу ДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції було відкрито виконавче провадження НОМЕР_11, у межах якого виконуються судові рішення у справі №452/3025/20 в частині стягнення зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 шкоди, пов`язаної зі завданням смерті його батьку.

Станом на дату ухвалення рішення у цій справі виконавче провадження НОМЕР_11 не закінчене, що підтверджується відомостями із Автоматизованої системи виконавчого провадження.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Враховуючи викладене вище, суд зазначає, що спірні правовідносини у цій справі виникли із сімейних правовідносин та стосуються поділу спільного майна подружжя. Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка просить припинити право відповідача на частку у спільному майні із виплатою йому грошової компенсації та визнати за нею право власності на таке майно.

Як на підставу позовних вимог, вона посилається на те, що не може здійснювати усі правомочності власника щодо автомобіля, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності та на який накладено арешт, через стягнення із відповідача на користь ОСОБА_3 у межах виконавчого провадження НОМЕР_11 суми шкоди завданої смертю батька останнього.

Дослідивши фактичні обставини справи, а також докази, подані на їх підтвердження, суд зазначає, що відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 ЦК України).

Норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17).

З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль придбано в період шлюбу сторін, а тому підставним є висновок про його належність ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. При цьому суд враховує, що жодна із сторін у цій справі не намагається спростувати презумпцію спільної власності подружжя.

Слід зазначити, що тлумачення норм статті 61 СК України дозволяє дійти висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Таким чином, той факт, що стороною договору купівлі-продажу автомобіля та особою, на яку відповідний транспортний засіб зареєстровано, є ОСОБА_5 жодним чином не впливає на обставину належності спірного майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Відтак, доводи третіх осіб у цій частині відхиляються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що частки сторін у автомобілі є рівними та становлять по . У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підставі яких можна було б встановити протилежне, зокрема документ, у якому зафіксована домовленість між сторонами про визначення часток кожного із них або шлюбний договір.

Учасниками справи не заперечується та обставина, що на спірний автомобіль накладено арешт у рамках виконавчого провадження НОМЕР_11, відкритого після пред`явлення до виконання виконавчого документа виданого на примусове виконання судових рішень у справі №452/3025/20 щодо стягнення із відповідача шкоди, заподіяної смертю батька ОСОБА_3 .

За своїм змістом арешт майна полягає у накладенні заборони на право власника розпоряджатися майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Слід зауважити, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи викладене вище, суд зазначає, що протиправні винні дії відповідача із заподіяння шкоди смертю іншій особі, факт чого встановлено вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01.02.2021 у справі №452/3267/20, призвели до ситуації, за якої права позивачки як співвласника половини автомобіля були невиправдано обмеженими. Маючи рівні права на реалізацію правомочностей власника щодо спірного майна, вона позбавлена можливості розпоряджатися у той чи інший спосіб своєю часткою у такому спільному майні.

Слід враховувати, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження НОМЕР_11, не вчиняла жодних протиправних дій проти третіх осіб чи їх родичів, які мали наслідком присудження судом на користь останніх грошових сум. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Зважаючи на це, обраний позивачкою спосіб захисту обумовлений необхідністю захистити своє право власності, правовий стан порушення якого породжений самим відповідачем. Відтак, суд відхиляє доводи третіх осіб про те, що між сторонами відсутній спір про право.

У цьому контексті слід зазначити, що позивачка позбавлена можливості захистити свої права в порядку, передбаченому статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на таке.

Спірний автомобіль відноситься до категорії неподільних речей, тобто таких які не можна поділити без втрати їх цільового призначення. Виділити в натурі будь-яку його частку неможливо, а тому він не може бути реально поділений в натурі між сторонами.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Верховного Суду від 07.11.2022 у справі №725/7187/19 викладено правовий висновок, згідно із яким процитована вище норма розрахована виключно на ті випадки, за яких вимогу про визнання права власності та про зняття з нього арешту заявляє особа, яка є одноосібним власником або співвласником подільної речі.

Очевидно, що нерозумним було б тлумачення, яке б допускало можливість для одного із співвласників в спільній сумісній власності вимагати зняття арешту із неподільної речі в цілому чи навіть допускати конструкцію зняття арешту із «частки в спільній сумісній власності». Права та інтереси іншого співвласника в спільній сумісній власності на неподільну річ мають захищатися шляхом виплати компенсації.

Оскільки ОСОБА_1 є однією зі співвласників неподільного майна, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності, то вона не вправі звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спірне майно і про зняття з нього арешту.

Натомість, вона не позбавлена можливості захистити свої права у обраний нею спосіб. За своїм змістом позовні вимоги у цій справі узгоджуються із нормами чинного законодавства, а тому доводи третіх осіб про те, що позивачка не використовує передбачений законом спосіб захисту права власності, визнаються судом необґрунтованими.

Частиною 1 статті 69 СК України унормовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Системне тлумачення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 04.11.2020 у справі №662/1069/17.

У цій справі ОСОБА_1 просить здійснити поділ майна таким чином, щоб спірний автомобіль перейшов у її особисту власність, а вартість частки відповідача у такому неподільному майні була відшкодована останньому за рахунок позивачки.

Таким чином, враховуючи викладені вище висновки суду касаційної інстанції, а також положення сімейного законодавства, суд доходить висновку, що на позивачку покладено обов`язок внести на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації вартості частки відповідача.

Наявним у матеріалах справи висновком експерта №1708/23 від 21.08.2023 підтверджується, що загальна вартість автомобіля становить 209`390,00 грн. Тобто, вартість частки відповідача дорівнює 104'695,00 грн.

У процесі розгляду справи жоден із учасників справи не висловлював заперечень в частині визначеної ринкової вартості автомобіля та не подавав клопотання про призначення судової експертизи, хоча у підготовчому судовому засіданні суд звертав увагу на наявність такого права.

Оскільки відповідач на заперечує проти присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, а позивачка внесла на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації для відповідача у розмірі половини вартості його частки, а саме у сумі 104`695,00 грн., суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

На переконання суду, задоволення позовних вимог у цій справі не призведе до порушення прав третіх осіб, з огляду на таке.

Так, дійсно, ОСОБА_3 є кредитором відповідача, про що свідчить існування виконавчого провадження НОМЕР_11, у межах якого виконуються судові рішення про стягнення шкоди, завданої смертю фізичній особі джерелом підвищеної небезпеки.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (п. 1 ч. 2 ст. 1167 та ч. 2 ст. 1168 ЦК України).

З наведеного вище випливає, що зобов`язання щодо відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди завданої смертю його батька повинні виконуватись саме ОСОБА_5 як завдавачем шкоди та не можуть покладатися на іншу особу. При цьому відповідач може відповідати лише своїм майном, у тому числі лише частиною майна придбаного у шлюбі.

У матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що позивачка є відповідальною за тими чи іншими зобов`язаннями перед ОСОБА_3 , зокрема за виконавчим провадженням НОМЕР_11.

Оскільки автомобіль набутий ОСОБА_1 у шлюбі належить їй з часу придбання, то за відсутності невиконаних зобов`язань перед ОСОБА_3 , останній не має права претендувати на майно позивачки щодо звернення на нього стягнення, продажу з торгів тощо.

У цій справі, ОСОБА_3 міг би претендувати лише на звернення стягнення на частку майна боржника, а не на частку його дружини у такому майні.

Суд враховує ту обставину, що позивачка просить здійснити поділ майна шляхом визнання за нею права власності на весь автомобіль та не заявляє позовні вимоги про передачу автомобіля у власність відповідача із покладенням на останнього зобов`язання з виплати вартості її частки у спільному майні. Разом з цим, поділ майна у такий спосіб не є зловживанням правом, не порушуватиме майнові права та інтереси третьої особи, як стягувача, не ускладнить і не унеможливить виконання судових рішень у справі №452/3025/20, оскільки ОСОБА_1 було внесено на депозитний рахунок суду половину вартості спірного автомобіля.

За таких умов, перерахування грошової компенсації на користь відповідача на виконання рішення суду у справі №464/6016/23 призведе до подальшого стягнення цієї суми грошових коштів на користь ОСОБА_3 у виконавчому провадженні, завдяки чому права та законні інтереси останнього будуть забезпечені належним чином.

Варто зауважити, що схожим чином права стягувача могли б бути забезпечені і у разі звернення стягнення на спірний автомобіль. Як уже зазначалось вище, транспортний засіб належить сторонам на праві спільної сумісності власності, а обсяг відповідальності відповідача перед ОСОБА_3 обмежується його часткою у спільному майні.

Положеннями частини 6 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Таким чином, навіть у межах виконавчого провадження вимоги стягувача все одно могли б бути задоволеними лише за рахунок реалізованої частки відповідача у спірному майні.

Вказане переконливо свідчить про те, що задоволення позову ОСОБА_1 не призведе до порушення прав ОСОБА_3 . Що ж стосується решти третіх осіб, то ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_7 не надали жодної інформації про існування виконавчих проваджень, у межах яких здійснюється примусове виконання виконавчих документів, які видані у справі №452/3025/20 та стосуються стягнутих на їх користь сум відшкодування.

Окремої уваги заслуговують посилання третіх осіб на постанову Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №317/3272/16-ц, згідно із якою поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Підстави для застосування процитованих вище висновків суду касаційної інстанції відсутні, оскільки обставини справ №317/3272/16-ц та №464/6016/23 є відмінними. Так, у першій розглядалися первісні та зустрічні позовні вимоги чоловіка та дружини про поділ майна шляхом визнання за кожним із них певної кількості спільного майна без виплати компенсації вартості частки другому із подружжя. Натомість, у цій справі позивачка просить не лише визнати за нею право власності на спільне майно, але й стягнути із неї на користь відповідача половину вартості його частки, що в подальшому забезпечить дотримання прав та законних інтересів стягувача у виконавчому провадженні.

Окрім цього, суд переконаний, що тлумачення відповідних правових висновків не повинне здійснюватися у спосіб, що позбавляє одного із подружжя гарантованого на нормативному рівні права на поділ майна за наявності виконавчого провадження, у межах якого другий із подружжя є боржником, а на спірне майно виконавцем накладено арешт.

На це вказує, зокрема правова позиція Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладена у постанові від 11.11.2019 у справі №337/474/14-ц, на яку посилаються і треті особи. У згаданій постанові суд касаційної інстанції підкреслив, що недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі №337/474/14-ц, суд апеляційної інстанції, з яким погодився Верховний Суд, зауважив, що вирішити питання про розподіл майна між подружжям в натурі неможливо через відчуження цього майна на час розгляду справи. При цьому суди зауважили, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачу компенсації за частку у спільному майна.

Таким чином, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у загаданій вище справі стало встановлення обставин недобросовісності поведінки подружжя.

Натомість, у справі №464/6016/23 відсутні докази, які б вказували на те, що звернення до суду із позовними вимогами про поділ майна подружжя є недобросовісним, є проявом зловживання правом та спрямоване на шкоду третім особам у справі. Як уже неодноразово зазначалось вище, позивачкою внесено на депозитний рахунок суду вартість половини частки відповідача у спірному майні; розмір такої частки визначено виходячи із загальної вартості автомобіля, підтвердженої висновком експерта та не спростованої жодним із учасників цієї справи; стягнення відповідної суми на користь відповідача у кінцевому результаті забезпечить часткове задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженні.

Зважаючи на це, поділ майна подружжя у цій справі не використовується для уникнення обов`язку відповідача відшкодувати ОСОБА_3 стягнуту із нього суму шкоди.

Суд також відхиляє посилання третіх осіб на нерелевантну до цієї справи практику Верховного Суду, а саме:

- посилання на постанову Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №723/826/19, адже у цій справі позивачка просила визнати за нею право власності на частину майна та зняти з нього арешт, а суд касаційної інстанції встановив, що подружжя, яке перебувало в розірваному шлюбі на підставі заочного рішення 2011 року «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (позов про визнання права на частку та звільнення майна з під арешту за умови скасування заочного рішення 2011 року, закриття провадження в справі про розірвання шлюбу, після пред`явлення позову в цій справі) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; заява позивачки про перегляд заочного рішення, яким розірвано шлюб, та заява відповідача про відмову від позову про розірвання шлюбу були подані за спливом 8 років після звернення з позовом та ухвалення рішення - після звернення стягувача із позовом про стягнення заборгованості із відповідача;

- посилання на постанову Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №761/47743/19, адже відмова у задоволенні позову у цій справі обумовлена тим, що спірне майно є особистою власністю одного із подружжя, а не їх спільною сумісною власністю. Судами не було встановлено обставин існування виконавчого провадження та порушення пред`явленим позовом прав та законних інтересів стягувача у відповідному провадженні.

- посилання на постанову Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №362/6725/18, як на підтвердження того, що дійсний спір щодо автомобіля існує між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки обставини згаданої справи не є подібними до обставин справи №464/6016/23.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Розподіл витрат по розгляду справи підлягає вирішенню в порядку ст.ст.141, 142 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 77-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в :

позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «Toyota Avensis», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_5 грошову компенсацію у розмірі 104695 (сто чотири тисячі шістсот дев`яносто п`ять) грн., що складає половину вартості транспортного засобу марки «Toyota Avensis», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (UA0000757).

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1583,75 грн. судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, в сумі 1583,75 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_6 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_7 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_8 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_6 , РНОКПП - НОМЕР_9 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_7 , РНОКПП - НОМЕР_10 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 15 лютого 2024 року.

Головуючий Борачок М.В.