30.09.2024 Справа № 756/6155/23
Номер справи 756/6155/23
Номер провадження 2/756/425/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Белоконної І.В.,

за участю секретаря - Погорелової В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання права власності та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у травні 2023 року звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, в якому з урахуванням уточнення та зміни предмету позову просила суд встановити правомірність належності на праві власності їй на банківські грошові вклади, відкриті на ім`я померлої ОСОБА_5 та розміщені у АТ КБ «ПриватБанк» на рахунках:

- НОМЕР_1 у сумі 35 746,32 доларів США;

- НОМЕР_2 у сумі 6 518,94 доларів США;

- НОМЕР_3 у сумі 16 221,88 доларів США;

- НОМЕР_4 у сумі 10 001,80 євро;

- НОМЕР_5 у сумі 1 001,85 євро;

- НОМЕР_6 у сумі 1 001,86 євро;

та у АТ «Державний ощадний банк України» на рахунках:

- НОМЕР_7 у сумі 131 029,88 грн;

- НОМЕР_8 у сумі 36 193,23 грн;

- НОМЕР_9 у сумі 35 140,14 доларів США;

- НОМЕР_10 у сумі 10 735,66 доларів США;

грошові кошти за оренду квартири АДРЕСА_1 протягом 31.08.2008 - 30.06.2021 років у сумі 850 500,00 грн;

грошові кошти у сумі 44 104,20 доларів США, що передані позивачем ОСОБА_5 протягом 2008 - 2016 років.

Також позивач просила визнати за нею право власності на безпідставно набуті за її рахунок померлою ОСОБА_5 на вказані вище банківські грошові вклади, грошові кошти за оренду квартири та особисто передані готівкою грошові кошти.

Наведені вище грошові кошти позивач просила стягнути з відповідачів, як спадкоємців померлої ОСОБА_5 , зокрема з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути 2/3 частини зазначених грошових коштів, а з відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини з кожної на користь позивача.

У обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона з 1991 року разом з чоловіком переїхала до Держави Ізраїль на проживання.

З самого початку переїзду до іншої держави позивач планувала, що у пенсійному віці повернеться назад до України, у зв`язку з чим їй необхідно мати грошові заощадження.

На підставі вказаного вона домовилась із сестрою ОСОБА_5 , що буде переказувати їй на збереження зароблені грошові кошти, поки не повернеться до України, після чого остання їх поверне.

Практично кожний рік позивач приїжджала у відпустку до України. Під час таких відпусток у місті Києві у 1996 році вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , а у 2001 році - квартиру АДРЕСА_2 , які ОСОБА_5 за усною домовленістю з позивачем здавала в оренду, а отримані від оренди грошові кошти повинна була зберігати у себе, як майбутні заощадження позивача до її остаточного повернення в Україну.

Також протягом 1991 - 2021 років з території Держави Ізраїль позивач ОСОБА_1 періодично робила банківські перекази грошових коштів в АТ КБ «ПриватБанк» та AT «Державний ощадний банк України» у різних сумах доларів США та євро, а банки за її дорученням здійснювали перекази коштів з призначенням платежу «власні кошти» на ім`я сестри ОСОБА_5 , яка всупереч їхнім усним домовленостям замість того, щоб зберігати їх у себе для позивача, самовільно клала перераховані грошові перекази на депозитні банківські рахунки в АТ КБ «ПриватБанк» та AT «Державний ощадний банк України» на своє ім`я без будь-яких правових підстав, без будь-яких доручень та довіреностей від позивача.

Про те, що сестра всупереч домовленості замість того, щоб зберігати гроші позивача у себе, без її дозволу розміщала їх на депозитних рахунках у відділеннях АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Державний ощадний банк України» на своє ім`я, позивач дізналась тільки після свого повернення в Україну для постійного проживання наприкінці 2021 року. ОСОБА_5 ухилялась від повернення позивачу грошових коштів, мотивуючи це різними причинами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 раптово померла.

Позивач наголошує, що виходячи із характеру спільної домовленості, у її покійної сестри ОСОБА_5 не було жодних причин уважати, що перераховані їй грошові перекази із Держави Ізраїль та платежі від здачі квартир позивача в оренду, призначались саме для неї, і позивач вправі була розраховувати на те, що такі грошові кошти нею правомірно набуті у власність.

За таких обставин, після раптової смерті сестри 1/2 частина грошових коштів, перейшла до її чоловіка - відповідача ОСОБА_2 , як того, хто пережив з подружжя, а інша 1/2 частина депозитних вкладів перейшла порівну до відповідачів, як спадкоємців за законом першої черги.

Позивач ОСОБА_1 звертає увагу, що майновий стан як її сестри ОСОБА_5 , так і її чоловіка ОСОБА_2 не дозволив би їм накопичити на депозитних рахунках таку значну суму коштів, що є предметом спору. Подружжя Шабанових мало невисокі заробітні плати та пенсії, додаткових заробітків у них не було.

01 травня 2023 року позивач звернулася до відповідача ОСОБА_2 із заявою про повернення безпідставно отриманих коштів, проте останній неправомірно проігнорував указану заяву, внаслідок чого ОСОБА_1 змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

На підставі зазначеного позову 14.06.2023 суд відкрив загальне позовне провадження та призначив підготовче судове засідання.

03 листопада 2023 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника подав відзив на згаданий вище позов, у якому в його задоволенні просив відмовити у повному обсязі з тих підстав, що оспорювані позивачем грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя його довірителя та померлої ОСОБА_5 . Жодних домовленостей між ним або його покійною дружиною ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 про зберігання коштів останньої ані в усному, ані в письмовому порядку не було. Позивач з власної ініціативи декілька разів здійснювала грошові перекази в якості безповоротної допомоги на ім`я своєї сестри ОСОБА_5 на підставі заяв про переведення грошових коштів. Крім того, ОСОБА_1 було достеменно відомо, що її племінниця ОСОБА_6 (донька відповідача ОСОБА_4 ) має серйозні проблеми із серцем, потребувала операції та має групу інвалідності. Тому ОСОБА_1 через ОСОБА_5 допомагала з витратами.

Після повернення назавжди до України у червні 2022 року аж до самої смерті своєї сестри ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2) позивач не заявляла жодних претензій або вимог щодо безпідставно переказаних грошових коштів. Крім того, з моменту переказу грошових коштів вона не намагалась їх повернути та заявляла про їх безпідставність чи про необхідність укладання правочинів. На думку представника відповідача, вказана поведінка позивача дає підстави вважати, що з моменту переказу нею грошових коштів на ім`я ОСОБА_5 , якщо такі перекази мали місце, вона не вважала ці кошти помилково відправленими або безпідставно набутими одержувачем. У наданих позивачем копіях квитанцій та заяв на переказ коштів відсутні відомості про їхнє цільове призначення.

Загалом, представник відповідача зазначає, що станом на день смерті ОСОБА_5 у неї на рахунках були розміщені кошти, які вона набула разом з чоловіком ОСОБА_2 внаслідок своєї праці, отримання ОСОБА_7 спадкових коштів в іноземній та національній валюті після смерті матері у 2016 році, а також від продажу майна чоловіка.

13 листопада 2023 року відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позов ОСОБА_1 , у якому в його задоволенні просила також відмовити у повному обсязі з тих підстав, що грошові кошти, які позивач хоче стягнути з відповідачів, є спільною сумісною власністю її батька ОСОБА_2 та матері ОСОБА_5 . Відповідач звертає увагу суду, що з часу повернення позивача до м. Києва, тобто з червня 2022 року вони неодноразово зустрічалися разом їхньою сім`єю ( ОСОБА_2 , мати ОСОБА_5 , сестра ОСОБА_4 з сім`єю та відповідач ОСОБА_3 ). При цьому, у позивача та матері відповідача були нормальні відносини, жодних претензій чи звинувачень збоку позивача стосовно грошових коштів не було. Позивач направила свої майнові претензії до відповідачів майже одночасно з позовом, лише навесні 2023 року, що лише свідчить, що вона раніше не мала таких претензій до покійної матері на протязі усього часу.

Відповідач ОСОБА_3 презюмує, що можливо позивач і здійснювала певні грошові перекази на ім`я її матері, однак такі перекази не обумовлені помилкою чи безпідставністю, оскільки такі дії позивача були добровільними та свідомими. Позивач на момент переказу достовірно знала про відсутність зобов`язання (відсутність обов`язку) для сплати коштів.

Додає, що її матір ОСОБА_5 у березні 2017 року успадкувала від своєї матері грошові кошти в іноземній валюті, що становило більше ніж 23 000,00 доларів США, які в подальшому було розміщено на депозитний рахунок у банку. Також, у 2021 році батьком ОСОБА_2 було продано за 1 100 000,00 грн його власну квартиру у м. Києві, кошти від продажу якої ОСОБА_5 згодом розміщувала на депозитних рахунках.

Відповідач уважає, що поведінка позивача є суперечливою. Якщо б вона у дійсності хотіла зберегти певні свої заощадження, вона не була позбавлена можливості відкривати у банківських установах рахунки або комірки для зберігання коштів, оскільки вона дуже часто приїжджала в Україну. Ті перекази, які здійснювала ОСОБА_1 , жодним чином не є предметом договірних відносин. Протягом трьох років з моменту останнього переказу вона не заявляла про це, ані ще живій матері, ані сім`ї відповідача.

16 лютого 2024 року відповідач ОСОБА_4 подала відзив на позов, у якому позовні вимоги визнала у повному обсязі. Зазначила, що дійсно між її тіткою позивачем ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_5 була усна домовленість про збереження грошових коштів, які привозилися під час приїздів тітки до України та надсилалися переказами на ім`я матері відповідача. Позивач ОСОБА_1 мала постійну високооплачувану роботу в Державі Ізраїль. Раз на рік тітка приїжджала у відпустку до України. Під час таких приїздів вона привозила з собою гроші, які залишала матері відповідача на зберігання. Грошові кошти, які ОСОБА_1 надавала відповідачу ОСОБА_4 з метою допомоги у лікуванні дитини, надавалися їй особисто і не мали ніякого відношення до грошових коштів, що залишала тітка матері на зберігання.

Додає, що придбані позивачем квартири у м. Києві ОСОБА_5 за усною домовленістю з позивачем здавала в оренду, а гроші повинна була зберігати у себе. Після повернення до України у 2022 році на постійне місце проживання позивач неодноразово зверталася до матері відповідача з проханням повернути грошові кошти, які вона надала на зберігання, проте ОСОБА_5 їх не повернула. Також відповідач ОСОБА_4 повідомляє, що грошові кошти отримані батьком ОСОБА_2 від продажу квартири у 2021 році були використані ним на придбання автомобіля марки «Skoda».

19 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Державний ощадний банк України», ЦМУ МЮ (м. Київ), про визнання права власності та стягнення грошових коштів суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позивач та її представники у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнення та зміни предмету позову підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також їхній представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі з підстав, що вказані у їхніх відзивах.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги визнавали та не заперечували проти їхнього задоволення.

Представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, доказів поважності неявки не надав.

Представник третьої особи АТ «Державний ощадний банк України» у судовому засіданні зазначив, що вказаний спір не порушує прав його довірителя, в незалежності від результатів розгляду справи оспорювані грошові кошти будуть видані банком їхньому законному власнику.

Представник третьої особи ЦМУ МЮ (м. Київ) у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, доказів поважності неявки не надав.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі з огляду на таке.

Суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_11 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_5 20.01.2023 Двадцять перша київська державна нотаріальна контора завела спадкову справу щодо майна померлої за номером № 56/2023 (у спадковому реєстрі № 70164799).

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як убачається з матеріалів спадкової справи № 56/2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , її спадкоємцями першої черги є відповідачі, а саме чоловік ОСОБА_2 та доньки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які згідно з матеріалами справи вступили у спадщину та успадкували права та обов`язки померлої ОСОБА_5 .

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 08.02.2023 № 20.1.0.0.0/7-230208/28875, на ім`я ОСОБА_5 станом на вказану дату відкриті наступні рахунки, грошові кошти на яких є предметом спору:

- НОМЕР_2 - сума залишку 6 518,94 доларів США;

- НОМЕР_3 - сума залишку 16 221,88 доларів США;

- НОМЕР_4 - сума залишку 10 001,80 євро;

- НОМЕР_1 - сума залишку 35 745,32 доларів США;

- НОМЕР_5 - сума залишку 1 001,85 євро;

- НОМЕР_6 - сума залишку 1 001,86 євро.

Згідно довідки АТ «Державний ощадний банк України» від 16.02.2023 № 46/12-05/2431БТ, на ім`я ОСОБА_5 станом на вказану дату відкриті наступні рахунки, грошові кошти на яких є предметом спору:

- НОМЕР_8 - сума залишку 36 687,47 грн;

- НОМЕР_9 - сума залишку 35 168,66 доларів США;

- НОМЕР_7 - сума залишку 133 098,30 грн;

- НОМЕР_10 - сума залишку 10 741,43 доларів США.

Позивач ОСОБА_1 , яка є сестрою померлої ОСОБА_5 , стверджує, що грошові кошти, які знаходяться на вказаних вище банківських рахунках, є власністю позивача та набуті померлою неправомірно. Відтак на її думку, вони не можуть входити до складу спадщини, а також не є спільною сумісною власністю подружжя її сестри ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Позивач наголошує, що грошові кошти, які її померла сестра ОСОБА_5 розмістила на депозитних рахунках в АТ «Державний ощадний банк України» та АТ КБ «ПриватБанк», отримані останньою від позивача ОСОБА_1 шляхом переказів з Держави Ізраїль, а також від оренди квартир у м. Києві, а саме квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , власником яких є позивач ОСОБА_1 . За усною домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , остання повинна була зберігати отримані таким чином кошти у себе до переїзду позивача на постійне місце проживання в Україну, після чого мала повернути отримані кошти позивачу.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Водночас, статтею 218 ЦК України установлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На виконання зазначеної процесуальної норми та на підтвердження своїх тверджень щодо переказів коштів з Держави Ізраїль на ім`я сестри ОСОБА_5 позивач надала суду наступні платіжні документи:

- копія заяви на відправлення переказу PrivatMoney, контрольний номер 51, дата відправлення 12.10.2020, сума і валюта переказу 10 000 EUR, всього отримано - інформація прихована. Відомості про відправника (на мові оригіналу) «ОСОБА_1», «Израиль». Інформація про одержувача коштів відсутня;

- копія заяви на відправлення переказу PrivatMoney, контрольний номер 07, дата відправлення 14.09.2020, сума і валюта переказу 10 000 EUR, всього отримано - інформація прихована. Відомості про відправника - відсутні. Інформація про одержувача коштів - відсутня;

- копія заяви на відправлення переказу PrivatMoney, контрольний номер 66, дата відправлення 26.10.2020, сума і валюта переказу 10 000 EUR, всього отримано - інформація прихована. Відомості про відправника (на мові оригіналу) «ОСОБА_1», «Израиль». Інформація про одержувача (на мові оригіналу) shabanova svitlana, Украина. У згаданій заяві також на мові оригіналу зазначено наступне: «эта операция не связана с осуществлением предпринимательской и инвестиционной деятельности»;

- копія квитанції PrivatMoney System № 350437651 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 20.07.2020, сума і валюта переказу 5 000 USD. Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - «ОСОБА_5»;

- копія квитанції PrivatMoney System № 25 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 10.08.2020, сума і валюта переказу 2 500 USD. Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - «ОСОБА_5»;

- копія квитанції PrivatMoney System № 87 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 03.08.2020, сума і валюта переказу 7 000 USD. Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - «ОСОБА_5»;

- копія квитанції PrivatMoney System № 626 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 06.07.2020, сума і валюта переказу зазначена написом від руки «5 000». Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - « ОСОБА_8 »;

- копія квитанції MoneyGram № 88037611 щодо запиту на переказ іноземної валюти за кордон від 13.07.2020, сума і валюта переказу 5 000 USD. Відомості про відправника - «ОСОБА_1». Інформація про одержувача коштів - « ОСОБА_8 »;

- копія квитанції PrivatMoney Send Form № 49, дата відсутня, сума і валюта переказу 9 000 USD. Відомості про відправника - « ОСОБА_9 ». Інформація про одержувача коштів - « ОСОБА_8 ».

Також на підтвердження своєї матеріальної можливості передати ОСОБА_5 впродовж 1991 - 2021 років грошових коштів, які є предметом позовних вимог, позивач надала заяву гр. Держави Ізраїль - ОСОБА_10 , в якій остання стверджує, що позивач у період з 01.01.2008 по 01.01.2021 працювала у її матері ОСОБА_11 в якості доглядальниці. За увесь період часу її заробіток склав 826 000,00 нових ізраїльських шекелів. Вказана заява не містить дати, номеру та не посвідчена відповідним уповноваженим місцевим органом, а лише написана фізичною особою без будь-якого засвідчення. На підтвердження свого доходу позивач лише після закриття підготовчого провадження 08.04.2024 надала до суду Довідку Пенсійного фонду Держави Ізраїль від 16.09.2020 про перерахування на її рахунок 61 329,56 нових ізраїльських шекелів разом з клопотанням про долучення доказів.

Суд залишив без розгляду вказане клопотання позивача про долучення Довідки Пенсійного фонду Держави Ізраїль від 16.09.2020, як таке, що без поважних причин не було заявлено в підготовчому провадженні, оскільки довідка видана ще 16.09.2020, а підготовче провадження тривало з 14.06.2023 по 19.03.2024. На думку суду, вказаного періоду було цілком достатньо для надання сторонами всіх необхідних доказів. До того ж, розмір доходу позивача та її фінансова спроможність не є предметом доказування по справі.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд звертає увагу, що надані позивачем копії платіжних документів є лише заявами (запитами) на переказ коштів та не підтверджують тих обставин, що операції з приводу переказу коштів відбулися успішно і запитувані відправником грошові кошти доставлені отримувачу, зокрема сестрі позивача ОСОБА_5 . Окрім того, квитанції № 07 від 14.09.2020 та № 51 від 12.10.2020 взагалі не містять відомостей про особу одержувача, у зв`язку з чим суду не вдається встановити, що ОСОБА_5 дійсно отримувала перекази, які мала намір здійснити позивач відповідно до вказаних вище заяв та запитів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до п. 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Власник поточного рахунку є власником грошових коштів, які на ньому знаходяться з моменту їх зарахування на цей рахунок.

Кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

У разі, коли кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втрачають свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат, переказ тощо), та набувають статус вкладу. Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15. Велика Палата Верховного Суду від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відступала.

На виконання вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку доказування, позивач ОСОБА_1 не надала суду достатніх та належних доказів того, що цільові призначення здійснюваних нею грошових переказів були спрямовані та отримані саме ОСОБА_5 задля подальшого зберігання грошових коштів для позивача. Зокрема, суду не надано відповідного договору зберігання та документального підтвердження виконання його сторонами. Визнання відповідачем ОСОБА_4 тих обставин, що між позивачем ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_5 була усна домовленість про отримання та збереження її грошових коштів, на думку суду, не може бути підтвердженням наявності між останніми договірних відносин щодо зберігання грошових коштів, оскільки такі відносини не відповідають вимогам та формі, які передбачені ч. 1 ст. 937 ЦК України. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт передачі грошових коштів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

До того ж, позивач не надала доказів того, що після виявлення безпідставного перерахування коштів, зокрема, як вона зазначає у позовній заяві, наприкінці 2021 року після повернення до України, вона зверталася до банківської установи чи ОСОБА_5 з питанням щодо повернення коштів або ж з відповідною вимогою до останньої за час її життя до ІНФОРМАЦІЯ_2.

За ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Загальне правило ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі, й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 607/3864/17 (провадження № 61-30080св18).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення ст. 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22.

Зі слів позивача ОСОБА_1 , вона добровільно та регулярно тривалий час перераховувала своїй сестрі ОСОБА_5 грошові кошти, не зазначаючи при цьому призначення платежу, що може розцінюватися лише як добровільний фінансовий переказ без зворотного обов`язку.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач мала можливість вищевказані кошти перераховувати на своє ім`я та на свій власний рахунок або самостійно зберігати. Доказів зворотного позивач не надала.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на грошові кошти за оренду квартири АДРЕСА_1 в період 31.08.2008 - 30.06.2021 років у сумі 850 500,00 грн суд убачає можливим зазначити наступне.

Позивач з 1996 року є власником квартири АДРЕСА_1 , та з 2001 року є власником квартири АДРЕСА_2 . Указані відомості підтверджуються відповідними договорами купівлі-продажу.

У матеріалах справи міститься копія Договору найму житлового приміщення (квартири) від 24.07.2008 та паперова копія електронного листа гр. ОСОБА_12 від 11.03.2024, відповідно до яких ОСОБА_5 в період з 24.07.2008 по 30.06.2021 здавала останній в оренду квартиру позивача АДРЕСА_1 зі щомісячної орендною платою у розмірі 5-7 тисяч грн. Розрахунок відбувався готівкою, на підтвердження чого позивачем надано рукописний графік розрахунків, де навпроти кожного платежу проставлений підпис ОСОБА_5 про отримання орендної плати.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 756/9369/21, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Позивач ОСОБА_1 не надала доказів щодо безпідставного набуття коштів ОСОБА_5 за оренду її квартири, а з наявних у справі доказів неможливо встановити, які саме правовідносини виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , з яких підстав остання протягом такого тривалого часу здавала в оренду квартиру позивача та на якій правовій підставі. Також за період оренди квартири (31.08.2008 - 30.06.2021) та до смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2) позивач не заявляла їй жодних претензій щодо здачі квартири та щодо отриманих, а також непереданих власнику орендних платежів, відтак можливий отриманий дохід від оренди квартири суд не може розцінювати, як безпідставно набуте майно відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Також суд звертає увагу, що позивачем після закінчення підготовчого провадження 09.04.2022 заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. У вказаному клопотанні позивач просила суд на вирішення судових експертів поставити питання, чи дійсно підписи на кожному платежі в рукописному графіку розрахунків по оренді квартири виконані саме ОСОБА_12 та ОСОБА_5 21 травня 2024 року суд відмовив у призначенні експертизи, оскільки автентичність підписів сторін договору найму квартири не є предметом доказування у спорі, що виник між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами, які є спадкоємцями ОСОБА_5 . Указані відомості відображені у протоколі судового засідання від 21.05.2024.

Доводи позивача ОСОБА_1 стосовно того, що протягом 2008 - 2016 років вона передала ОСОБА_5 готівкою грошові кошти у сумі 44 104,20 доларів США, суд оцінює критично, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях сторони позивача та не підтверджуються будь-якими доказами.

Стосовно тверджень позивача про матеріальну неспроможність подружжям ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 отримати достатні доходи для набуття у спільну сумісну власність грошових коштів, що є предметом спору та знаходяться на банківських рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» та AT «Державний ощадний банк України», суд убачає правильним зазначати наступне.

Відповідно до довідки ГУ Пенсійного фонду України у м. Києві № 2600-05-02-7/203481 від 16.10.2023, ОСОБА_5 у період з серпня 2011 року по грудень 2022 року отримала пенсійних виплат на загальну суму 629 839,69 грн. Відповідач ОСОБА_2 у період з липня 2007 року по грудень 2022 року отримав пенсійних виплат на загальну суму 627 478,57 грн.

Також 20.03.2017 ОСОБА_5 отримала у спадщину після смерті матері ОСОБА_13 грошові кошти, що зберігаються на рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 23 267,77 доларів США, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 47138884 від 20.03.2017.

До того ж, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2021, відповідач ОСОБА_2 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 за 1 100 000,00 грн.

Наведені вище докази спростовують доводи позивача про неспроможність ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_2 набути у власність грошові кошти, що є предметом спору та знаходяться на банківських рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» та AT «Державний ощадний банк України».

Частиною 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що ніхто не може бути протиправно позбавлений своїх грошових коштів. Це питання стосується ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини, яка гарантує право кожної особи на мирне володіння своїм майном. Грошові кошти визнаються майном у контексті цієї статті, і суд захищає осіб від незаконного позбавлення їхніх коштів. Зокрема, вказана позиція відображена у наступних рішеннях Європейського суду з прав людини: у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23.09.1982, «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) від 27.04.1979 та «Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria) від 19.12.1989.

Суд звертає увагу, що згідно зі ст. 12 ЦПК України, обов`язок доведення покладається на сторони справи. Позивач, у свою чергу, не надала належних доказів того, що спірні грошові кошти належали їй на законних підставах, а також не довела факту їх незаконного утримання чи використання спадкодавцем відповідачем. Суд враховує, що самі по собі доводи позивача без підтвердження документальними або іншими допустимими доказами не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Суд також зазначає, що за загальними принципами цивільного права, власність на майно, зокрема на грошові кошти, має бути підтверджена правовими актами, такими як договори, розрахункові документи, підтвердження правочинів тощо. Проте, позивач не надала документів, які б беззаперечно свідчили про належність їй грошових коштів, що є предметом спору.

З огляду на викладене, повно і всебічно дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, з дотриманням приписів норм матеріального та процесуального права, виходячи з принципів та норм цивільного законодавства, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного та ст. 12, 81, 89, 263, 269 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 30 вересня 2024 року.

Суддя,- Белоконна І.В.