Справа № 162/429/24
Провадження № 2/162/151/2024
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року селище Любешів

Любешівський районний суд Волинської області у складі

головуючого судді Цибень О.В.,

за участю секретаря судових засідань Будько І.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Клубука О.П. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

Від позивача ОСОБА_1 28.05.2024 року до суду надійшов вказаний позов.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.05.2021 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики строком на два місяці (термін повернення боргу 24.07.2021 року), за яким останній отримав від позивача грошові кошти в розмірі 1600 євро, що на даний момент, враховуючи офіційний курс валют НБУ станом на 25.05.2024 року становить 69296 гривень. Згідно з договором відповідач також повинен був сплатити позивачу 10% за кожен місяць позики (за червень та липень 2021 року), що становить 320 євро. Для забезпечення повернення боргу, відповідач 24.05.2021 року написав розписку, якою посвідчив отримання грошових коштів. Однак по завершенню строку, тобто 24.07.2021 року відповідач добровільно кошти не повернув та відсотки не сплатив. Усні та письмові претензії позивача з вимогою про повернення позичених коштів відповідачем не виконані. На підставі викладеного просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за даним договором позики у розмірі 2056,45 євро, з яких 1600 євро заборгованість зав основною сумою боргу, 320 євро заборгованість за відсотками та 136,45 євро три відсотки річних від суми боргу та судові витрати.

Ухвалою судді Любешівського районного суду Волинської області від 04.09.2024 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Також просив стягнути з відповідача 5000 гривень витрат на правничу допомогу.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме факт отримання коштів від ОСОБА_1 та написання йому розписки у розмірі 600 євро. Зазначив, що борг за укладеним договором позики з відповідними відсотками він погасив повністю шляхом передачі відповідачу власного майна на узгоджену суму боргу з відповідними на час передачі майна відсотками, при цьому відповідач запевнив, що в подальшому майнових претензій не матиме.

Представник відповідача, підтримавши позицію свого довірителя, просив відмовити у позові на підставі обставин, викладених ОСОБА_2 .

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 24.05.2021 року ОСОБА_2 отримав в позику грошові кошти в сумі 1600 євро у ОСОБА_1 , а також зобов`язався сплачувати 10% з 1600 євро та повернути дані грошові кошти через два місяці, що об`єктивно стверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 24.05.2021 року, написаною в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 письмово звертався із листом вимогою від 11.04.2022 року до відповідача ОСОБА_2 із вимогою повернути йому грошові кошти та відсотки, які останній позичив у нього відповідно до розписки від 24.05.2021 року.

Також позивач звертався із письмовою заявою до поліції з приводу неповернення ОСОБА_2 отриманих у нього у позику коштів, у відповідь на яку йому було рекомендовано звернутися для вирішення вказаного питання до суду.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідач ОСОБА_2 під час судового розгляду не заперечував отримання в позивача ОСОБА_1 грошових коштів у борг та складення розписки, однак при цьому стверджував, що фактично позичив 600 (шістсот) євро, а сума позики 1600 (одна тисяча шістсот) у тексті розписки утворилась шляхом допису цифри один, що дописав позивач в подальшому, після складення вказаного документу. Однак, суд критично ставиться до таких тверджень відповідача, оскільки при дослідженні оригіналу боргової розписки жодних виправлень судом не встановлено, сума боргу написана чорнилом однакового кольору та прописана словами. Крім того, відповідаючи на запитання суду, відповідач ОСОБА_2 вказав, що не звертався до правоохоронних органів щодо шахрайських дій позивача. Відтак, вказані доводи не підтвердженні під час судового розгляду стороною відповідача належними та достатніми доказами.

Відповідно до положень ст. 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з положеннями ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. При цьому, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Саме таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046,1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, для визначення факту укладення договору необхідно виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики.

Наявність оригіналу боргової розписки в позивача ОСОБА_1 , який надав її в судовому засіданні під час розгляду справи, підтверджує, що відповідач ОСОБА_2 не виконав свого зобов`язання за договором позики, коштів не повернув, оскільки відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Тоді як гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України.

Чинне законодавство не містить заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Оскільки розписка, написана відповідачем як документ, що підтверджує боргове зобов`язання позичальника, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язанням з їх повернення, які відповідач не виконав, тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, укладеним в іноземній валюті, є обґрунтованими.

Позивачем доведено, що у встановлений договором та розпискою строк ОСОБА_2 не повернув позивачу 1600 євро, а тому вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Крім цього, відповідно до змісту розписки ОСОБА_2 зобов`язався сплатити ОСОБА_1 10% від суми боргу за кожен місяць, тобто за два місяці, що становить 320 євро, однак зазначені відсотки також не сплатив, тому вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу… якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц позичальник, отримавши позику в іноземній валюті, зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів в цій валюті. При обрахунку 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК за основу має братися прострочена сума, визначена договором, а не її еквівалент у гривні.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Розрахунок процентів згідно ст. 625 ЦК України за період з 25.07.2021 року до 27.05.2024 року, відповідачем не спростовано, тому на його підставі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума процентів у розмірі 136,45 євро.

За таких обставин, дослідивши зібрані в справі докази та надаючи оцінку зібраним у справі доказам в цілому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підставними та обґрунтованими, то позов слід задовольнити в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У позовній заяві та в судовому засіданні позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень.

Частиною1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно з ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначена правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем було надано договір про надання правничої допомоги від 25.05.2024 року та розрахунок наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 25.05.2024 року.

З огляду на те, що стороною відповідача в ході здійснення провадження у даній справі не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у заявленому розмірі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 202, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24.05.2021 в розмірі 2056 (дві тисячі п`ятдесят шість) євро 45 центів, з яких: 1600 (одна тисяча шістсот) євро заборгованість за основною сумою боргу, 320 (триста двадцять) євро заборгованість за відсотками, 136 (сто тридцять шість) євро 45 центів три відсотки річних від суми боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.11.2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник відповідача: адвокат Клубук Олександр Павлович (адреса: пр. Перемоги, 7/40, м. Луцьк, Волинська область, РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя Любешівського районного суду Волинської області Ольга ЦИБЕНЬ