Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2718/21 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 31 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №935/2718/21 за позовом правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки

за апеляційною скаргою правонаступника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. у м.Коростишеві,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 . Просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки загальною площею 0,0931 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 16 липня 2014 року між нею ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Серьожкіною О.М.

Позов обґрунтований тим, що їй на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0931 га, на якій розміщена садиба. Будинок є родовою спадщиною. Її чоловік ОСОБА_4 , будучи особою із інвалідністю 1-ої групи, після операції став потребувати її допомоги, а тому з 2010 року вона переїхала проживати у квартиру АДРЕСА_2 . Власником квартири був її чоловік. На той час вона, будучи людиною похилого віку, учасником війни та особою із інвалідністю 1-ої групи, сама потребувала сторонньої допомоги. В 2014 році її онук ОСОБА_3 запропонував здійснювати за нею догляд та надавати їй допомогу протягом усього її життя, за що він отримає житловий будинок та земельну ділянку. Онук наполягав на оформленні договору довічного утримання (догляду). Приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Серьожкіною О.М. 16 липня 2014 року внесений запис №14493085 про договір дарування між нею та ОСОБА_3 . Вважає, що цей договір підлягає визнанню недійсним, оскільки, будучи необізнаною у правових тонкощах та правовій природі договорів, вона не розуміла, що підписує договір дарування, а не договір довічного утримання. У день оформлення договору онука не було, а був присутнім її син ОСОБА_5 , який також їй не сказав, що вона підписує договір дарування, а не договір довічного утримання між нею та онуком. Її донька ОСОБА_2 не знала, що замість договору довічного утримання вона підписала договір дарування. Донька продовжувала тримати свої особисті речі у будинку і разом із своєю родиною бути зареєстрованою у спірному житловому будинку. Вона ( ОСОБА_1 ) не мала наміру передати своє єдине житло іншим людям. У 2021 році її чоловік помер та з часу його смерті відповідач фактично припинив догляд. Вона була вимушена звернутися за допомогою до доньки ОСОБА_2 , особи з інвалідністю 2-ої групи, але її ( ОСОБА_1 ) у житловий будинок син і онук не пустили та їй стало відомо, що вона позбавлена права власності на свій дім. Коли донька вирішила перевірити достовірність інформації та звернулася до нотаріуса, то з`ясувалося, що фактично підписаний договір дарування єдиного будинковолодіння, який не передбачає жодних умов стосовно догляду та надання допомоги. Отже, договір дарування земельної ділянки площею 0,0931 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також договір дарування житлового будинку, посвідчені у нотаріальному порядку. Вона не мала волевиявлення під час укладення договору на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідача та помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, що виникають після укладення цього договору між нею та відповідачем, оскільки фактично залишилася без майна і за віком та станом здоров`я потребує утримання. Вона є особою похилого віку (89 років), має хронічні захворювання, потребує сторонньої допомоги, спірний будинок був і є для неї єдиним житлом, а тому залишилася без постійного місця проживання. Також в силу похилого віку, недостатньої обізнаності, запевнень відповідача про те, що він буде її належним чином доглядати, уклала договір дарування при умові, що відповідач догляне її до смерті, а тому договір дарування підписала під впливом помилки. Вона мала на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, помиляючись щодо природи правочину та обов`язків сторін, передбачених ним. Ураховуючи її вік та стан здоров`я, не можна вважати, що її волевиявлення подарувати житловий будинок та земельну ділянку було вільним та відповідало її внутрішній волі. За її справжнім волевиявленням договір дарування не міг бути укладеним. Її воля до вчинення правочину (договору довічного утримання) і наслідок правочину (договір дарування) не узгоджуються у зв`язку із помилкою, яка має істотне значення. Вона помилялася щодо правової природи правочину, його змісту: при укладенні договору дарування вона вважала, що укладає договір довічного утримання, тобто помилялася щодо правових наслідків договору і це є обставиною, що має істотне значення, а тому є передбачені ст.229 ЦК України підстави для визнання правочину недійсним.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу житлового будинку відповідачу, про що вона неодноразово заявляла під час судових засідань у суді першої інстанції. Незважаючи на це, суд першої інстанції уваги не врахував той факт, що вона є особою похилого віку (89 років), має порушення функцій організму, через які невиліковно хворі люди не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, що підтверджується відповідним висновком від 13 серпня 2021 року. Внаслідок такого стану здоров`я вона має погану пам`ять та плутається у своїх свідченнях. Саме тому при підготовці позовної заяви вона повідомила свого представника про те, що мала намір укласти договір довічного утримання, але в ході судового засідання з`ясувалося, що жодного договору на відчуження належного їй нерухомого майна (житлового будинку та земельної ділянки) вона не укладала. Її пояснення в судовому засіданні свідчать про те, що договори дарування були укладені без її волевиявлення та внутрішньої волі, але суд першої інстанції не надав належної оцінки таким поясненням. Її представник у суді першої інстанції після її пояснень не заявила про зміну підстав позову та продовжувала наполягати на тій позиції, що мала місце саме її ( ОСОБА_1 ) необізнаність щодо змісту правочину, хоча насправді вона ( ОСОБА_1 ) не підписувала жодного договору відносно належних їй земельної ділянки та житлового будинку. В основу оскарженого рішення суду першої інстанції покладені показання приватного нотаріуса, що посвідчувала договори дарування, яка ствердила, що їй ( ОСОБА_1 ) були роз`яснені всі наслідки нотаріальної дії та нотаріус у неї ( ОСОБА_1 ) запитувала, чи хоче вона ( ОСОБА_1 ), щоб онук здійснював за нею догляд, на що вона ( ОСОБА_1 ) нібито відповідала відмовою, повідомивши, що просто хоче, щоб ОСОБА_3 був власником житлового будинку та земельної ділянки. На погляд скаржника, показання приватного нотаріуса Серьожкіної О.М. слід оцінювати критично, оскільки з моменту вчинення нотаріальних дій з посвідчення договорів дарування минуло майже вісім років, а тому нотаріус не може в деталях пам`ятати події того дня. Крім того, показання нотаріуса та пояснення сторін у справі різняться. Так, у судовому засіданні 17 лютого 2022 року нотаріус показала, що консультація ОСОБА_1 відбулася за місяць до дати посвідчення оспорюваних договорів дарування, а відповідач, його представник та сама вона (позивач) пояснювали, що ОСОБА_1 була у нотаріуса лише один раз. Також суд не витребував у приватного нотаріуса оригінал договору дарування, хоча з цього приводу вона заявляла клопотання у суді першої інстанції, яке мотивувала тим, що на її запит приватний нотаріус відмовилася надати копії посвідчених оспорюваних договорів дарування. Примірник оспорюваних договорів дарування є у відповідача, який не надав ці документи суду, хоча міг це зробити, якщо б був впевнений у справжності її (Корзун ГА.) підпису на договорах. Вона, вказуючи на недійсність договорів дарування земельної ділянки та житлового будинку, зазначала, як підстави такої недійсності те, що вона ( ОСОБА_1 ). не підписувала цих договорів. Обставина підробки підпису в текстах договорів дарування мала бути досліджена в суді першої інстанції шляхом призначення почеркознавчої експертизи, але суд першої інстанції цього не зробив та за відсутності її вільного волевиявлення на укладення правочинів і невідповідності волевиявлення її внутрішній волі дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. Підробка підпису в тексті договорів вказує на відсутність волевиявлення дарувальника на укладення такого правочину, а відсутність волевиявлення свідчить про недійсність договору, що випливає із положень ст.ст.203,215 ЦК України (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №193/344/17). Отже, у суді апеляційної інстанції підлягає встановленню обставина, чи підписувала вона ( ОСОБА_1 ) договори дарування, а справжність її підпису може підтвердити судова почеркознавча експертиза. Єдиною можливістю встановити справжність та належність їй ( ОСОБА_1 ) підпису в договорах дарування від 16 липня 2014 року є проведення судової почеркознавчої експертизи, клопотання про проведення якої додано до апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Налапко М.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому зазначає, що допитана під присягою у суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 надала послідовні показання, що перед підписанням оспорених договорів із власницею нерухомого майна проводилися консультації, під час яких вона роз`яснювала ОСОБА_1 , яка саме нотаріальна дія буде вчинена. ОСОБА_1 самостійно вирішила укласти саме договір дарування, після чого нотаріусом були роз`яснені ОСОБА_1 наслідки укладення договору дарування, що вона не буде власником майна. У день підписання договорів дарування ОСОБА_1 підтвердила свою волю на укладення саме цих правочинів та добровільно підписала договори дарування. Також нотаріус показала, що запитувала у позивача, чи бажає вона, щоб онук здійснював за нею догляд, на що ОСОБА_1 надала однозначну відповідь, що за нею догляд не потрібний, а вона бажає, щоб її онук був власником спірного житлового будинку та земельної ділянки. Крім того, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 (батько відповідача) та ОСОБА_7 (мати відповідача) показали, що покійник чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_4 за життя неодноразово висловлював бажання, щоб спірне нерухоме майно (житловий будинок та земельна ділянка) належало лише родині ОСОБА_8 . Відповідач та його батьки були проти подарунку. Тоді позивач, її покійний чоловік та батьки відповідача спільно вирішили, що за ринковими цінами вартість житлового будинку та земельної ділянки становить 40 000 дол.США і половину від цієї суми батьки відповідача віддадуть рідній тітці відповідача (дочці позивача) ОСОБА_2 , як її половину від вартості нерухомого майна. У той час у ОСОБА_2 не вистачало коштів для придбання під Києвом власного житла. Через кілька днів після домовленості ОСОБА_5 (батько відповідача) одноразово передав ОСОБА_1 для передачі ОСОБА_2 7 000 дол.США, а кошти у сумі 13 000 дол.США ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 упродовж року. Під час укладення договорів дарування ОСОБА_1 та її покійний чоловік проживали у квартирі АДРЕСА_2 . Враховуючи показання свідків, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довела факт відсутності власного волевиявлення на дарування належного їй майна відповідає обставинам справи та вимогам закону. У позовній заяві позивач стверджувала, що вона мала намір підписати договір довічного утримання, але під час судового засідання у суді першої інстанції пояснила, що взагалі не мала наміру укладати будь-яких договорів щодо відчуження спірного нерухомого майна та жодних договорів не підписувала. Отримавши із цього приводу детальне роз`яснення головуючого у суді першої інстанції судді про наслідки невчинення процесуальних дій, ОСОБА_1 від призначення у справі почеркознавчої експертизи відмовилася, розуміючи і передбачаючи висновок такої експертизи, який повністю спростував б її посилання на те, що вона не підписувала договорів. При цьому представник ОСОБА_1 адвокат Василевська О.А. добросовісно виконувала свої обов`язки, дослуховувалася до бажань клієнта, детально роз`яснювала ОСОБА_1 вимоги чинного законодавства, а лише після цього позивач ОСОБА_1 самостійно приймала остаточне рішення. Крім того, суд першої інстанції витребував копії договорів дарування, хоча сторона позивача не надала доказів вживання нею заходів для отримання їх дублікатів та вжиті заходи не виявилися результативними. Суд першої інстанції дослідив, у тому числі договори, копії яких наявні у матеріалах справи. Отже, позивач ОСОБА_1 обставин відсутності її волевиявлення на укладення оспорюваних договорів не довела, а відповідач навпаки повністю довів обставини добровільності волевиявлення позивача ОСОБА_1 на підписання нею оспорюваних договорів та їх підписання останньою за власним розсудом.

У зв`язку із смертю позивача ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10 січня 2024 року до участі у справі були залучені правонаступники позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.210 т.1).

Правонаступник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 спрямувала до суду апеляційної інстанції заяву, у якій вона зазначила про те, що позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати (а.с.238-242 т.1).

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року заява правонаступника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволена (а.с.47-48 т.2). Заборонено ОСОБА_3 вчиняти певні дії, а саме: зносити, реконструювати, проводити будь-які дії з будинком та допоміжними будівлями на спірній земельній ділянці з кадастровим номером :01:009:0222 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року прийнята відмова правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_5 від апеляційної скарги та закрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою правонаступника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року (а.с.80 т.2).

У судових засіданнях, які проведені апеляційним судом у режимі відеоконференції, правонаступник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та її представники адвокати Соломонюк С.А. та ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, визнавши договори дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними. При цьому, клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи на стадії апеляційного перегляду справи не підтримано та відкликано.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Налапко М.М. просить у задоволенні апеляційної скарги правонаступника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, яким по суті відмовлено у визнанні недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга правонаступника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задоволеною бути не може з наступних підстав.

Із витребуваних судом першої інстанції у приватного нотаріуса Коростишівського нотаріального округу Серьожкіної О.М. копій договорів прослідковується, що за договором дарування від 16 липня 2014 року ОСОБА_1 (дарувальник), діючи особисто, передала безоплатно у власність ОСОБА_3 (обдарований) належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 прийняв вказаний дарунок (а.с.35-36 т.1). Житловий будинок належав ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого Коростишівською державною нотаріальною конторою Житомирської області 19 жовтня 1990 року. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0931 га з кадастром номером :01:009:0222, яку відчужувала за окремим договором дарування одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору.

Так, за договором дарування земельної ділянки від 16 липня 2014 року ОСОБА_1 , яка діяла особисто, (дарувальник) передала безоплатно у власність ОСОБА_3 (обдарований) належну їй земельну ділянку площею 0,0931 га з кадастровим номером :01:009:0222, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 прийняв вказаний дарунок (а.с.37-38 т.1). Земельна ділянка належала ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №800182, виданого Коростишівською міською радою Коростишівського району Житомирської області 14 вересня 2007 року.

Обидва договори підписані сторонами особисто у присутності приватного нотаріуса Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Серьожкіної О.М. та нею посвідчені 16 липня 2014 року. Перед посвідченням договорів нотаріусом особи сторін встановлені, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки перевірено.

Також у договорах застережено, що сторони діяли добровільно та перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, а попередньо нотаріус їх ознайомила із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочинів і лише тоді, володіючи українською мовою та повністю розуміючи значення своїх дій і правові наслідки укладених договорів, сторони особисто підписали ці договори.

У пунктах 9 обох договорів прописано, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому ОСОБА_1 не має права у зв`язку з дарунком вимагати від ОСОБА_3 вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Також у пунктах 11 договорів визначено, що під прийняттям дарунку слід вважати одержання в присутності нотаріуса ОСОБА_3 оригінального примірника договору після його нотаріального посвідчення. Одночасно із посвідченням договору дарування житлового будинку ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 , а останній прийняв ключі та технічну документацію на житловий будинок.

У пунктах 12 договорів сторони ствердили, що однаково розуміють значення і умови цих договорів та їх правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при їх укладенні.

Також у п.17 договору дарування житлового будинку та у п.16 договору дарування земельної ділянки сторони договорів підтвердили, що ними особисто у повному обсязі прочитані тексти договорів українською мовою, оскільки вони володіють українською мовою, укладення договорів відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов договорів заперечень у них немає і у текстах договорів зафіксовані усі істотні умови, сторони договору однаково розуміються їх значення, зміст, умови договору, їх правові наслідки для кожної із сторін, права та обов`язки сторін за цими договорами, про що свідчать їх особисті підписи на цих договорах.

Договори складалися у двох примірниках, один із яких зберігається у справах приватного нотаріуса, а інший, викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів, виданий ОСОБА_3 , тобто відповідачу. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано у підготовчому судовому засіданні задовольнив клопотання представника позивача та витребував у нотаріуса копії договорів із огляду на заявлені вимоги, що викладені у позовній заяві, а тому доводи апеляційної скарги з приводу витребування оригіналів відповідних договорів безпідставні, враховуючи, що про не підписання відповідних договір позивач ОСОБА_1 пояснила лише після закриття підготовчого засідання під час розгляду справи по суті.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Із змісту позовної заяви вбачається, що як на підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорювані нею договори дарування житлового будинку та земельної ділянки вона уклала під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договори дарування нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що на момент укладення оспорюваних правочинів вона була людиною похилого віку (89 років), за станом здоров`я потребувала допомоги (особа із інвалідністю 1-ої групи, яка має потребу в зв`язку з цим у догляді та сторонній допомозі), відповідач запевняв, що буде її належним чином доглядати до її смерті, а вона є недостатньо обізнаною у цих питаннях та внаслідок помилки позбулася єдиного житла.

За частиною першою ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша ст.229 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст.203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування ст.229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст.229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі №288/1366/21 зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої ст.229 та ст.ст.203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

У справі №288/1366/21 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА1 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить із того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним відповідно до ст.229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. При цьому суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №133/1804/20, від 15 вересня 2021 року в справі №161/17523/16-ц, від 23 квітня 2020 року в справі №463/2372/16-ц.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , яких попередив про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та привів до присяги, дослідивши в межах позовних вимог надані суду за засадах змагальності інші докази, відмовив у задоволенні позову, оскільки дійшов висновку, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаних у позові обставин, зокрема, щодо помилки в природі правочину.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються покладення в основу рішення суду першої інстанції показань свідка ОСОБА_6 про роз`яснення наслідків укладення договорів дарування, з`ясування обставини щодо здійснення догляду, суперечностей показань цього свідка із поясненнями сторін та їх представників є надуманими та ґрунтуються на припущеннях. Суд першої інстанції, не надаючи переваги жодному доказу, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, що відповідає положенням ст.89 ЦПК України.

Окрім того, сам по собі похилий вік ОСОБА_1 та стан її здоров`я ще не є самодостатніми підставами для задоволення позову, враховуючи, як вже зазначалося вище, правові висновки Верховного Суду. Так, стороною позивача на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним має бути доведено наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин договорів дарування, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми ст.ст.203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Разом із тим, фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 після укладення договорів дарування не проживала у спірному житловому будинку та доведена обставина фактичної передачі ОСОБА_1 спірного нерухомого майна (житлового будинку та земельної ділянки) за оспорюваними договорами ОСОБА_3 , а подальше виникнення суперечностей та конфліктів між сторонами не може бути підставою для визнання договорів дарування недійсними, оскільки підстави недійсності правочинів мали існувати саме на момент їх укладення.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів, що оскаржувані нею договори дарування вчинялися під впливом помилки та нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочинів, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1 . Тобто, позивач не довела обставин, необхідних для визнання договорів дарування недійсними на підставі ст.ст.203,229 та 717 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на не призначення судом першої інстанції у справі почеркознавчої експертизи для перевірки обставини виконання підписів від імені ОСОБА_1 у текстах договорів дарування не змінюють висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 усвідомлено уклала оспорювані договори дарування та розуміла їх наслідки.

Такої підстави позову, як не підписання нею оспорюваних договорів дарування, ОСОБА_1 у позовній заяві про визнання договорів дарування недійсними, не заявляла.

Згідно з частиною третьою ст.49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Таку підставу ОСОБА_1 зазначила при наданні нею усних пояснень у суді першої інстанції під час розгляду справи по суті, тобто після закінчення підготовчого засідання. При цьому, ОСОБА_1 правом користуватися правничою допомогою скористалася та її представництво у суді першої інстанції також здійснювалося адвокатом (а.с.26-27).

Хоча письмова заява про зміну підстави позову до суду першої інстанції в установленому законом порядку подана не була, але суд першої інстанції не залишив без реагування пояснення ОСОБА_1 про не підписання нею оспорюваних договорів дарування та, сприяючи в реалізації учасниками судового процесу прав, роз`яснив ОСОБА_1 та її адвокату право на заявлення у суді першої інстанції клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, а також роз`яснив наслідки невчинення відповідної процесуальної дії, що передбачено засадами змагальності сторін. Проте, ОСОБА_1 та її адвокат не скористалися у суді першої інстанції наданою можливість та не заявили клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо виконання підпису від імені ОСОБА_1 на оспорюваних договорах дарування. Тобто, ОСОБА_1 та її адвокат об`єктивно мали у суді першої інстанції можливість заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, але цього не вчинили без поважних причин, а відтак у суду першої інстанції необхідності у витребуванні у нотаріуса або відповідача оригіналів оспорюваних договорів не було. Суд мав можливість та дослідив текст договорів із нотаріально завірених копій, які надіслані нотаріусом, що вчиняла нотаріальні дії щодо посвідчення правочинів та по одному примірнику оригіналів договорів залишено у неї на зберігання, а заперечить про невідповідність нотаріальних копій договорів їх оригіналам жодна із сторін не заявила.

Отже, була можливість призначити почеркознавчу експертизу в суді першої інстанції, але ОСОБА_1 та її адвокат зазначили у суді першої інстанції, що такої експертизи щодо справжності підпису позивача на оспорюваних договорах заявляти не будуть. Одна лише обставина зміни адвоката на стадії апеляційної перегляду не є достатньою підставою, з огляду на викладене вище, для призначення на стадії апеляційного перегляду проведення почеркознавчої експертизи.

Окрім того, положення частини шостої ст.367 ЦПК України передбачають, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не змінює та додаткового правового обґрунтування не потребує, приймаючи до уваги, що клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на стадії апеляційного перегляду не підтримано, у суді першої інстанції підстави позову в письмовому порядку не змінювалися та у зміненому вигляді предметом розгляду в суді першої інстанції не були.

На виконання частини дев`ятої ст.158 ЦПК України, апеляційний суд зазначає про скасування заходів забезпечення позову, які вчинені ухвалою від 05 червня 2024 року, оскільки позов не задовольняється.

Підсумовуючи викладене вище, суд першої інстанції розглянув справу з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому в силу ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу правонаступника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року залишити без змін.

Заходи забезпечення позову, які вчинені ухвалою Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2024 року

Головуюча Судді: