РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/8071/23

Провадження № 22-ц/4815/686/24

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання Хлуд І.П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Панас О.В., повний текст рішення виготовлено 28 березня 2024 року у справі № 569/8071/23

в с т а н о в и в :

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 червня 2008 року між нею та ОСОБА_3 , було укладено шлюб.

20 квітня 2023 року її чоловіком було отримано ухвалу Острозького районного суду Рівненської області від 03.04.2023 про відкриття провадження у справі №567/459/23 та позовну заяву про стягнення коштів, та їй відповідно стало відомо про те, що 10.11.2020, 11.12.2020, 24.02.2021, 19.03.2021 року її чоловіком було укладено договори позики, оформлені розпискою, за яким останній отримав у ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 300 000 доларів США зі сплатою 15 % річних.

Вона не давала своєї згоди на укладення такого договору позики.

Вказувала, що для вчинення правочину, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та який виходить за межі дрібного побутового правочину потрібно обов`язково згода іншого із подружжя.

Просила суд, визнати недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у формі боргових розписок від 10 листопада 2020 року на суму 50 000 доларів США, від 11 грудня 2020 року на суму 50 000 доларів США, від 24 лютого 2021 року на суму 50 000 доларів США та від 19 березня 2021 року на суму 150 000 доларів США.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що для вчинення правочину, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та який виходить за межі дрібного побутового правочину потрібно обов`язково згода іншого із подружжя.

Укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори позики порушують права та законні інтереси ОСОБА_1 , так як укладені за відсутності її згоди. Оспорюваний правочин виходить за межі дрібного побутового правочин, а зобов`язання за вказаною розпискою входить до об`єкту права спільної сумісної власності, що впливає на майновий стан позивача, а тому враховуючи відсутність у відповідача необхідної дієздатності для укладення таких договорів (обов`язкової згоди дружини), вказаний правочин має бути визнаний судом недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Перед початком судового засідання представник позивача адвокат Жуковський О.В. прдав клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату, оскільки він приймає участь у розгляді іншої справи.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 вказано, що "якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні."

Враховуючи, що поважність причин неявки представника позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у відсутності представника позивача.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Встановлено, що 10.11.2020, 11.12.2020, 24.02.2021, 19.03.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори позики, за умовами яких ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 300 000 доларів США, про що склав розписки.

Факт укладення вказаних договорів позики від 10.11.2020, 11.12.2020, 24.02.2021, 19.03.2021 року відповідачем ОСОБА_3 не заперечується.

З 20 червня 2008 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 20 червня 2008 року.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтями 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставою недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена (частини перша, друга та третя статті 65 СК України).

Для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18), від 09 червня 2020 року в справі № 522/20907/16-ц (провадження № 61-1595св17).

Доводи апеляційної скарги про не застосування судом до спірних правовідносин правових позицій Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки зазначена практика Верховного Суду не є релевантною, правовідносини у вказаних справах та у справі, що переглядається у апеляційному порядку, не є подібними.

Наведені у апеляційній скарзі постанови Верховного Суду були прийняті у справах за позовами про поділ майна подружжя, визнання боргу спільним боргом подружжя, у той час як правовідносини сторін у справі що переглядається у апеляційному порядку не стосуються поділу спільного майна подружжя, оскільки предметом спору є саме визнання договору позики недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 26 вересня 2024 року.

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.

Судді: Боймиструк С.В.

Шимків С.С.