КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/8640/23 Головуючий у І інстанції - Коваленко І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 червня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

установив:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона зареєстрована та проживала у кв. АДРЕСА_1 з 1981 по 1993 рік.

В подальшому, терміном на 10 років була знята з реєстрації у зв`язку із зміною місця проживання, але з 05 серпня 2003 року і по теперішній час зареєстрована та мешкає з родиною у спірній квартирі.

Відповідно до Витягу з розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №446 від 26 жовтня 2011 року вона є відповідальним квартиронаймачем зазначеного вище житлового приміщення.

На даний час у спірній двокімнатній квартирі, житловою площею 31,50 кв.м зареєстровано чотири особи: вона, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №94435387 від 12 червня 2023 року та витягом №94052876 від 02 червня 2023 року.

Вказувала, що впродовж тривалого часу, всі витрати по утриманню квартири несе вона, своєчасно сплачуючи житлово-комунальні послуги, таким чином, взявши на себе весь тягар відповідальності за утримання спірної квартири.

На час реєстрації ОСОБА_2 , а саме 30 травня 2000 року її братом, який загинув внаслідок ДТП 28 червня 2000 року, у зазначеній квартирі, вона із сім`єю проживали в іншому регіоні України, зокрема у м. Болграді, Одеської області, оскільки її чоловік є військовослужбовцем ЗСУ.

Проте, її батьки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) були прописані за вказаною вище адресою.

Згодом, після смерті її брата ОСОБА_6 , стало відомо, що останній, без згоди батьків, зареєстрував на дану житлову площу свою доньку ОСОБА_2 , яка фактично не проживала за місцем реєстрації.

На даний час, відповідачка ОСОБА_2 , вже понад 20 років не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей її в квартирі не має і, взагалі квартирою вона не цікавиться.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням ані вона, ані члени її сім`ї, відповідачеві не чинили.

Відповідачка добровільно визначила собі інше місце проживання, адресу якого не повідомила і спірним жилим приміщенням не користуються понад 6 місяців без поважних причин.

Про місце перебування відповідачки, їй не відомо.

Факт не проживання відповідачки за спірною адресою понад шести місяців без поважних причин підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації без номера від 08 червня 2023 року, засвідченого начальником житлово-експлуатаційної дільниці №401.

Просила суд, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 червня 2024 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що суд першої інстанції, формально «аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності», фактично усунувся від реального дослідження чисельних, належних доказів, наданих нею в обґрунтування своїх позовних вимог, не надавши їм належної оцінки у кожному конкретному випадку.

Зазначає, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Разом з цим, вона має довести й факт не перешкоджання відповідачеві у користуванні спірним житловим приміщенням.

Незважаючи на логічне покладення обов`язку із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні відповідача та унеможливлення точного викладення таких причин за обставин, які мають місце у взаємовідносинах між відповідачем та нею, вона надала суду усю наявну інформацію з цього приводу, зокрема, у позовній заяві та під час розгляду справи в суді першої інстанції неодноразово зазначала про те, що причини не проживання відповідача у спірній квартирі їй невідомі та з чого саме виходить відповідач, демонструючи таку поведінку, їй також невідомо.

Зазначає, що ані вона, ані членами її родини перешкод відповідачу в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ніколи не здійснювалось.

Судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що ОСОБА_2 , будучи зареєстрованою за вищезазначеною адресою, навіть не цікавиться, які трудносі в реаліях сьогодення можуть виникати, щоб утримувати житлове приміщення з належному стані, не цікавиться своєчасністю сплати за комунальні послуги, відповідні обов`язки не виконує, фактично самоусунувшись усіх насідків реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Наголошує, що у суду немає законних підстав зобов`язувати її встановлювати місцезнаходження відповідача, вдаватись до її пошуків та умовляннями запрошувати проживати, сплачувати нараховані, з урахуванням її реєстрації, комунальні послуги, а саме відповідач має бути зацікавлена у збереженні за собою права проживати за місцем реєстрації (навіть за умови вибору іншого місця проживання) та підтримувати комунікацію з відповідальним квартиронаймачем, іншими зареєстрованими у квартирі особами, відповідними житлово-комунальними організаціями, тощо.

Вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення зосередив увагу лише на недоведеності нею поважності причин не проживання відповідача, а її доводи, щодо порушення її прав, яких вона зазнає внаслідок незрозумілої поведінки відповідача, залишились поза увагою суду першої інстанції.

Просила суд, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 червня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру №3425 від 17 червня 1981 року виданого Виконуючим комітетом Київської міської ради народних депутатів Бюро по обміну житлової площі, в кв. АДРЕСА_1 , проживала сім`я з чотирьох чоловік, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_7 (донька).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 04 липня 2000 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , причина смерті: закрита травма грудної клітки та живота.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 31 березня 2003 року, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті: рак шлунку.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 18 серпня 2011 року за №5, ОСОБА_7 , змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

Згідно витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 26 жовтня 2011 року №446 про зміну договорів найму жилих приміщень, дозволено Комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва змінити договір найму двокімнатної квартир АДРЕСА_3 , та укласти його з громадянкою ОСОБА_1 , складом сім`ї з чотирьох осіб: вона, мати - ОСОБА_3 , дочка - ОСОБА_4 , дочка брата - ОСОБА_2 , у зв`язку зі смертю квартиронаймача - ОСОБА_5 .

Відповідно до витягу №94435387 від 12 червня 2023 року з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 12 червня 2023 року, зареєстровані особи: 1. ОСОБА_3 (дата реєстрації 06 серпня 1981 року), 2. ОСОБА_2 (дата реєстрації 30 травня 2000 року), 3. ОСОБА_1 (дата реєстрації 05 серпня 2003 року), 4. ОСОБА_4 (дата реєстрації 05 серпня 2003 року).

Так, позивач вважає свої права порушеними, оскільки сплачує надмірні платежі за комунальні послуги та не може оформити субсидію через реєстрацію в квартирі відповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено поважності причин відсутності перебування понад встановлений законом строк відповідача за зареєстрованим місцем проживання, а також наявності іншого житлового приміщення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно зі ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У п. 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України, кожен має право на житло.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Правовідносини, пов`язані із втратою право користування житловим приміщенням членами сім`ї наймача у зв`язку із вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, врегульовані ст. 107 Житлового кодексу України.

У частині другої зазначеної статті визначено, що член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення.

Відповідно до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору-судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.

В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З наявного в матеріалах справи Акту від 08 червня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем реєстрації не мешкає з 2000 року по теперішній час.

Даний акт, відповідач жодним чином не оскаржила, а відтак він є належним доказом.

Згідно постанови Верховного Суду України від 24 січня 2024 у справі №489/2101/23 зазначено, що «позивачами надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки, вказані обставини підтверджуються у тому числі актом, складеним сусідами позивачів, відповідно до якого ОСОБА 3 не проживає у спірній квартирі з 2012 року. Відповідач не довів поважності причин відсутності у спірній квартирі понад строки, встановлені законом».

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 ЦПК України та відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На вищезазначене суд першої інстанції не звернув, та прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідачем під час розгляду справи не було надано доказів поважності пропуску строку за час якого за нею зберігається право користування житловим приміщенням, встановленого у ст.71 ЖК України.

Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів чинення їй перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись: ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 червня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба