КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2024року місто Київ

справа № 757/19768/23-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 26 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №523649306 від 24 грудня 2019 року у сумі 57400 грн., що складається з:

20000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;

37400 грн. - сума заборгованості за відсотками.

В обґрунтування вимог посилалося на те, що 24 грудня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір №523649306 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Договір був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора.

Вказувало, що відповідно до умов зазначеного договору товариство надало відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 20000 грн., строком на 30 днів зі сплатою 0,85 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

У подальшому сторони уклали додаткову угоду до договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди, що у зв'язку з неможливістю виконання позичальником умов договору та на підставі звернення позичальника, продовжити строк, на який був наданий кредит на 30 днів.

Зазначало, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов'язання за договором виконало, грошові кошти у розмір 20000 грн. перерахувало на рахунок відповідача, що підтверджується платіжним дорученням від 24 грудня 2019 року.

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 523649306 від 24 грудня 2019 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги №77 від 05 травня 2020 року.

05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01, відповідно до якого до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №523649306 від 24 грудня 2019 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги №6 від 15 липня 2021 року.

06 грудня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено договір факторингу №06/12/2021-01.

Відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 06 грудня 2021 року до договору факторингу №06/12/2021-01 від 06 грудня 2021 року позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 64320 грн., з яких: 20000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 37400 грн. - сума заборгованості за відсотками; 6920 грн. - заборгованість по пені, штрафам.

Вказувало, що 12 квітня 2023 року на адресу відповідача було направлено вимогу про усунення порушення виконання зобов'язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що відповідачем умови кредитного договору не виконуються, заборгованість за кредитним договором не погашена, а тому з останнього підлягає стягненню заборгованість.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 26 квітня 2024 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» подалоапеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилалося на те, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до п.п.1.3договору факторингу №28/1118-01 від28листопада 2018 року під правомвимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Вказувало, що відповідно до пункту 8.2 договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року строк цього договору закінчується 28 листопада 2019 року.При цьому, 28 листопада 2019 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №19 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року.

Зазначало, що з урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод дл нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії.

Посилалося на те, що 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №523649306 від 24 грудня 2019 року.

Вказувало, що відповідно до Реєстру прав вимоги №6 від 15 липня 2021 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року, позивачу передано право грошової вимоги до і відповідача в сумі 57400 грн.

Зазначало, що 06 грудня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ«Фінансова компанія «ЕЙС» укладено договір факторингу №06/12/2021-01 відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС»відступлене право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором.

Відповідно до реєстру боржників №1 від 06 грудня 2021 року до договору факторингу №06/12/2021-01 від 06 грудня 2021 року, позивачу передано право грошової вимоги до відповідача в сумі 64 320,00 грн., з яких 20 000,00 грн. - сума заборгованості за кредитом, 37 400 грн. - сума заборгованості за відсотками, 6920 грн. - пеня, штрафи.

27 липня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаогу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказував на те, що кредитний договір №523649306 був укладений з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 24 грудня 2019 року, а переуступка прав вимоги відбулась 28 листопада 2018 року, тобто на рік раніше. На момент укладення договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року боргові зобов'язання по кредитному договору №523649306 від 24 грудня 2019 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, (в редакції чинній на час відкриття та призначення справи до розгляду) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року, який набрав чинності 19 липня 2024 року, установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз'яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз'яснення логічно пов'язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 грудня 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір №523649306 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Договір був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора.

Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало ОСОБА_1 у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 20000 грн., строком на 30 днів, зі сплатою 0,85 % від суми кредиту за кожен день користування. Розрахунок сукупної вартості кредиту, суми та дати платежів, які здійснюються в ануїтетній формі зазначаються в графіку платежів, який є невід'ємною частиною цього договору (додаток № 1 до договору).

23 січня 2020 року сторони уклали додаткову угоду до договору, відповідно до якої дійшли згоди, що у зв'язку з неможливістю виконання позичальником умов договору та на підставі звернення позичальника, продовжили строк, на який був наданий кредит на 30 днів та починаючи з 23 січня 2020 року позичальник сплачує за корситування кредитом 1,70% в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою згідно даної угоди.

На підтвердження укладення договору ТОВ «ФК «ЕЙС» надало довідку щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», в якій зазначено, що договір №523649306 від 24 грудня 2019 року був підписаний відповідачем з використанням одноразового ідентифікатора №43VTV3W8, направленого останньому 24 грудня 2019 року о 21:14:46 год., на номер мобільного телефону вказаний ним в заявці на отримання грошових коштів - .

Відразу після вчинених дій товариством було перераховано грошові кошти на банківську карту, що належить відповідачу, що в свою чергу слугує доказом того, що останнійприйнявпропозицію ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

На підтвердження надання кредиту шляхом безготівкового зарахування грошей позивач ТОВ «ФК «ЕЙС» надав копію електронного платіжного доручення від 24 грудня 2019 року на суму 20000 грн., які були переведні на картку відповідача, яку останній зазначив в заяві на видачу кредитних коштів.

Як вбачається з відзивів відповідача, поданих як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не заперечує факт отримання кредитних коштів від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Однак, останній вказує на те, що позивач не набув права вимагати сплати кредитних коштів за кредитним договором№523649306 від 24 грудня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доказів на підтвердження наявності права вимоги до відповідача за кредитним договором №523649306 від 24 грудня 2019 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем суду не надано, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

28 листопада 2018 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до п.2.1. якого клієнт зобов'язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов'язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.

Згідно п.1.3. вказаного договору під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Відповідно до п.8.2. договору строк дії цього договору закінчується 28 листопада 2019 року.

Відтак, договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога), при цьому перелік кредитних договорів, за якими здійснюється відступлення, наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги. Такі додатки до договору є невід'ємною частино договору факторингу.

28 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду №19 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до якої строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року продовжено до 31 грудня 2020 року.

Відповідно до п.4.1 договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру права вимог.

05 травня 2020 року на виконання п.2.1 договору факторингу №28/1118-01 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» складено та підписано реєстр прав вимоги №77, за яким передані (відступлені) права вимоги до відповідача за кредитним договором на загальну суму заборгованості 60900 грн., з яких: 20000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 40900 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Таким чином, відповідно до умов договору факторингу №28/1118-01 до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №523649306 від 24 грудня 2019 року, що вбачається з реєстру прав вимоги №6 від 16 липня 2021 року.

05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу №05/0820-01, відповідно до п.8.2. якого строк дії цього договору закінчується 04 серпня 2021 року.

06 грудня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено договір факторингу №06/12/2021-01.

Відповідно до реєстру прав вимоги №1 від 06 грудня 2021 року до договору факторингу №06/12/2021-01 від 06 грудня 2021 року позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 64320 грн., з яких: 20000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 37400,40 грн. - сума заборгованості за відсотками; 6920 грн. - заборгованість по пені, штрафам.

Відтак, реєстр прав вимоги за яким передані (відступлені) права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором був укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» вже після укладення кредитного договору №523649306 від 24 грудня 2019 року та настання строку виконання зобов'язання за ним.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про недоведеність ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» набуття ним права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №523649306 від 24 грудня 2019 року.

Укладання договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин з ОСОБА_1 не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору договір факторингу був чинним. Право вимоги по кредитному договору №523649306 від 24 грудня 2019 року були передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому позивачу на підставі реєстру, який оформлений належним чином та є додатком до договору кредиту.

Вищевикладеного суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про недоведеність ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» права вимоги за договором факторингу.

Як вбачається з виписки з особового рахунку за кредитним договором №523649306 від 24 грудня 2019 року, заборгованість відповідача становить 57400 грн., що складається з: 20000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 37400 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що позивач вимагає від відповідача оплатити відсотки у розмірі 37400 грн., в той час як договором погоджено строк кредитування з 24 грудня 2019 року по 23 січня 2020 року, тобто строком на 30 днів, що згідно з додатком №1 до кредитного договору розмір відсотків становить 5100 грн., колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи 23 січня 2020 року сторони уклали додаткову угоду до договору, відповідно до якої дійшли згоди, що у зв'язку з неможливістю виконання позичальником умов договору та на підставі звернення позичальника, продовжили строк, на який був наданий кредит на 30 днів та починаючи з 23 січня 2020 року позичальник сплачує за корситування кредитом 1,70% в день від суми кредиту за дисконтною процентною ставкою згідно даної угоди.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» суми заборгованості за основним боргом у розмірі 20000 грн. та суми заборгованості за відсотками у розмірі 37400 грн., а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вказаних вимог.

Позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу були надані копії:договору про надання правничої допомоги від 24 листопада 2022 року, додаткової угоди №36 до договору про надання правничої допомоги від 24 листопада 2022 року, протоколу погодження видів правової допомоги та договірної ціни, акту приймання-передачі наданих послуг від 07 квітня 2023 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Від відповідача будь-яких заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу не надходило.

Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 6710 грн. та витрати на правову допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 3000 грн.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС».

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 26 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», місцезнаходження: місто Київ, Харківське шосе, 19, офіс 2005, заборгованість по тілу кредиту у розмірі 20000 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 37400 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6710 грн. та витрати на правову допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 3000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: