Справа № 466/6382/23 Головуючий у 1 інстанції: Баєвої О.І.
Провадження № 22-ц/811/1546/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

за участі: заявника ОСОБА_1 , представника заявниці ОСОБА_2 , представника ГУ ДМС України у Львівській області Горбань О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника заявника ОСОБА_1 адвоката Бігун М.В. та Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 квітня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою в якій просить встановити її особу, відповідно до фотозображення на довідці, факт її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона народилась в селищі Пелагіївка Торезького району Донецького області, 25 березня 1950 року.

В 1965 році закінчила середню загальноосвітню школу №24 в с.Розсипне м. Тореза Донецької області, при що видане Свідоцтво №305786 від 12.06.1965 р.

З 1966 по 1969 роки навчалася на денній формі у Синівському сільськогосподарському технікумі (на сьогодні ВСП «Сумський фаховий коледж Сумського аграрного університету») за спеціальністю «Бухгалтерський облік в сільськогосподарському виробництві».

В подальшому працювала помічником головного бухгалтера та економістом колгоспу Середино-Будського району Сумської області.

З 25.06.1985 по 08.1993 роки проживала в с.Саї Липоводолинського (на даний час Романського району) Сумської області, звідки повернулася в м. Бахмут (колишній Артемівськ), Донецької області, де проживала разом з мамою.

З 1995 по 2000 рік неофіційно працювала на Алебастровому заводу міста Бахмут.

Зазначала, що свій попередній паспорт громадянина СРСР вона втратила, а паспорт громадянина України не оформляла, оскільки не мала такої потреби.

У зв`язку з вторгненням російської федерації на територію України в 2022 році, вона змушена була евакуйовуватися з м.Бахмут спочатку до м.Дніпра, а потім до м.Львова, де проживає в Центрі обліку бездомних і на даний час.

Оскільки правовстановлюючих документів, де би містилася її фотографія, крім фотозображення, що міститься на копії Екзаменаційного листа №77 Синівського сільськогосподарського технікуму та у посвідченні про взяття на облік №4053 від 16.06.2023 року Центру обліку бездомних осіб Управління соціального захисну Департаменту гуманітарної політики Львівського міської ради нема, то просить встановити її особу відповідно до таких даних.

Встановлення факту постійного проживання на території України необхідно заявниці для отримання паспорту громадянина України, у зв`язку з чим вона звертається до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 25 квітня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено особу ОСОБА_1 (РНОПКК НОМЕР_1 ), що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Пелагіївка Торезького району Донецької області відповідно до фотозображення, що міститься у посвідченні про взяття на облік №4053 від 16.06.2023 року Центру обліку бездомних осіб Управління соціального захисну Департаменту гуманітарної політики Львівського міської ради.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Бігун М.В., подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25.04.2024 у справі № 466/6382/23 в частині відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту її перебування у громадянстві колишнього СРСР станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України (13 листопада 1991 року) та вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено всі обставини, що мають значення для справи, допущено порушення норм матеріального права, що призвело до прийняття судом незаконного рішення.

Судове рішення в оскаржуваній частині є невмотивованим, оскільки судом не наведено жодних мотивів прийняття такого рішення, а також судом у неповному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, положення Закону України «Про громадянство України» та Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року .

Через неможливість документального підтвердження факту перебування апелянтки у громадянстві колишнього СРСР станом на 24 серпня / 13 листопада 1991 року у позасудовий спосіб, з огляду на вищезазначене, тому із звернулася до суду із відповідною заявою для встановлення факту, що має юридичне значення.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25.04.2024 у справі № 466/6382/23 в частині відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у громадянстві колишнього СРСР на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України (13 листопада 1991 року), в іншій частині залишити рішення без змін. Ухвалити у оскаржуваній частині нове рішення, яким задовольнити заяву в частині вимоги щодо встановлення факту перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у громадянстві колишнього СРСР на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України (13 листопада 1991 року).

Рішення суду також оскаржило Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду є незаконним, оскільки судом грубо порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного прийняття рішення у справі.

Заінтересована особа вважає, що суд першої інстанції безпідставно встановив факт постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 на підставі доказів, які не містять безспірної, переконливої інформації щодо такого проживання на конкретний період саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

Зазначає, що заява містить прохання до суду встановити два окремі юридичні факти, які є різними підставами для оформлення належності до громадянства, щодо двох різних спірних періодів.

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

У випадку, якщо особа втратила паспорт громадянина СРСР, їй необхідно надати довідку Форма 1 (заяву на видачу паспорта), довідку про реєстрацію місця проживання станом на 24.08.1991 або станом на 13.11.1991(якщо проживання було зареєстроване).

Додає, що факт постійного проживання встановлюється довідками про прописку/реєстрацію місця проживання, додатковими доказами - документами про навчання, проходження військової служби, довідки з медичних установ, документи на підтвердження факту внесення органом внутрішніх справ України напису «громадянин України», архівні довідки, витяги та копії з особових справ із збереженою ксерокопією паспорта та фотографіями, будь-які інші документи із органів державної влади, підприємств, організацій на підтвердження фактів біографії заявника, різними свідоцтвами, довідками та іншими документами.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення заявника ОСОБА_1 , представника заявниці ОСОБА_2 , представника ГУ ДМС України у Львівській області Горбань О.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації його прав у визначений законом спосіб, суд вважав, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується вимоги заявниці, про встановлення факту її перебування у громадянстві колишнього СРСР, то на думку суду такий факт встановленню не підлягає, оскільки такої держави на даний момент не існує.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 народилась в селищі Пелагіївка Торезького району Донецького області, 25 березня 1950 року.

В 1965 році закінчила середню загальноосвітню школу №24 в с.Розсипне м. Тореза Донецької області, при що видане Свідоцтво №305786 від 12.06.1965 р.

З 1966 по 1969 роки навчалася на денній формі у Синівському сільськогосподарському технікумі (на сьогодні ВСП «Сумський фаховий коледж Сумського аграрного університету») за спеціальністю «Бухгалтерський облік в сільськогосподарському виробництві».

В подальшому працювала помічником головного бухгалтера та економістом колгоспу Середино-Будського району Сумської області.

З 25.06.1985 по 08.1993 роки проживала в с.Саї Липоводолинського (на даний час Романського району) Сумської області, звідки повернулася в м. Бахмут (колишній Артемівськ), Донецької області, де проживала разом з мамою.

З 1995 по 2000 рік працювала на Алебастровому заводі міста Бахмут.

Заявниця зазначала, що свій попередній паспорт громадянина СРСР вона втратила, а паспорт громадянина України не оформляла, оскільки не мала такої потреби.

У зв`язку з вторгненням російської федерації на територію України в 2022 році, вона змушена була евакуйовуватися з м.Бахмут спочатку до м.Дніпра, а потім до м.Львова, де проживає в Центрі обліку бездомних і на даний час.

Судом досліджено копію екзаменаційного листа №77 Синівського сільськогосподарського технікуму, де міститься фотографія та підпис « ОСОБА_1 », а також посвідчення про взяття на облік №4053 від 16.06.2023 року Центру обліку бездомних осіб Управління соціального захисну Департаменту гуманітарної політики Львівського міської ради, де також міститься фотографія та підпис « ОСОБА_1 ».

Згідно висновку фототехнічної експертизи №СЕ-19/114-23/23297-ФП від 06.02.2024 року зображення особи жіночої статі, що міститься на копії екзаменаційного листа №77 Синівського сільськогосподарського технікуму, де міститься фотографія та підпис « ОСОБА_1 », а також посвідчення про взяття на облік №4053 від 16.06.2023 року Центру обліку бездомних осіб Управління соціального захисну Департаменту гуманітарної політики Львівського міської ради, де також міститься фотографія та підпис « ОСОБА_1 » ймовірно (вірогідно) зображена одна і та ж сама особа.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи немайнових прав.

Згідно п. 5 ч. 2ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

У статті 1 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року передбачено визначення, зокрема, таких термінів:

Громадянство України правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Громадянин України особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Іноземець особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні.

Чинне законодавство, яке регулює підстави і порядок набуття громадянства та його припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб розрізняє, зокрема, порядок та процедуру встановлення належності до громадянства України та набуття громадянства України.

У статті 3 Закону України «Про громадянство України» встановлено належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Встановлення належності особи до громадянства України це визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, зокрема, затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).

Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання (пункт 9 Порядку):

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року особи, яка не була громадянином іншої держави, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 або 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

У статті 8 Закону передбачено порядок набуття громадянства України за територіальним походженням, згідно з яким особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається:

особою без громадянства декларація про відсутність іноземного громадянства;

іноземцем зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Для оформлення набуття громадянства України замість зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) може бути подано:

1) іноземцем, якого визнано біженцем або якому надано притулок в Україні, декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яку визнано біженцем або якій надано притулок в Україні;

2) іноземцем, який постійно проживає в Україні на законних підставах та є громадянином держави, з якою Україна уклала міжнародний договір, що передбачає припинення особою громадянства цієї держави одночасно з набуттям громадянства України, заяву про зміну громадянства;

3) іноземцем, який в установленому законодавством України порядку проходить (проходив) військову службу за контрактом у Збройних Силах України, його подружжям декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка в установленому законодавством України порядку уклала контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя;

4) іноземцем із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його подружжям декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя;

5) іноземцем, його подружжям, які є громадянами держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, та зазнали у країні своєї громадянської належності переслідувань, декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка зазнала переслідувань, разом із документом, що підтверджує переслідування.

У пункті 25 Порядку передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;

У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року;

Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

ОСОБА_1 була прописана ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Саї Липоводолинського (на даний час Романського району) Сумської області по паспорту XII- НОМЕР_2 виданому Автозаводським РВВС м.Брєжнєв Татарської АРСР та проживала там до 08 рудня 1993 року, що підтверджує те, що ОСОБА_1 була громадянкою колишнього СРСР, та на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживала на території України.

Колегія суддів зауважує, що від встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991року на території України залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових її прав. Законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В даному випадку єдиним способом для вирішення питання щодо встановлення факту проживання на території України для захисту прав заявника є лише судовий порядок.

Як вже зазначалось, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону ОСОБА_1 необхідно подати копію паспорта громадянина колишнього СРСР, або у разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР довідку територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР.

Оскільки, у ОСОБА_1 відсутні вказані документи, колегія суддів приходить до висновку, що заяву в частині встановлення факту її перебування у громадянстві колишнього СРСР слід задовольнити.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є самостійною і достатньою підставою для встановлення належності до громадянства України. Тому немає необхідності встановлення факту проживання заявника на території України станом на 13 листопада 1991 року, яка є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бігун М.В. задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 квітня 2024 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити частково.

Встановити особу ОСОБА_1 (РНОПКК НОМЕР_1 ), що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Пелагіївка Торезького району Донецької області відповідно до фотозображення, що міститься у посвідченні про взяття на облік №4053 від 16.06.2023 року Центру обліку бездомних осіб Управління соціального захисну Департаменту гуманітарної політики Львівського міської ради.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у громадянстві колишнього СРСР на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року).

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року).

В решті вимог заяви відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.