Справа №490/6049/22
Провадження № 22-ц/812/1437/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2 ,

подану адвокатом Титаренком Юрієм Олександровичем

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Шолох Л.М., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2022 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

Обгрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що відповідач ОСОБА_2 в період спільного проживання отримав від ОСОБА_4 у борг грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США, які зобов`язався повернути 01 червня 2020 року.

Проте свої зобов`язання з повернення позики у встановлений борговою розпискою строки не виконав, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем складає 43 084 доларів США, з яких: 40 000 доларів США - сума основного боргу, 3 084 доларів США - 3% річних.

Враховуючи вищевикладене, просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за розпискою в сумі 43 084 доларів США та судові витрати.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за розпискою від 15 листопада 2019 року у сумі 43 084 дол. США 00 центів, з яких: 40 000 дол. США 00 центів основна заборгованість; 3 084 дол. США 00 центів - 3% річних, 12 405 грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подачу позову до суду.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що наявним у справі оригіналом розписки від 15 листопада 2019 року підтверджується, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 40 000 дол. США. Доказів того, що ці кошти використані відповідачем в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять та на ці обставини під час розгляду справи ніхто із сторін справи не посилається.

Враховуючи що у визначений строк, до 01 червня 2020 року відповідач не повернув отримані кошти, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність стягнути з відповідача вказану суму боргу (40 000 дол. США).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку розмір відсотків, нарахованих на рівні облікової ставки Національного банку України, а саме 3% річних становить 3 084 доларів США. Суд погоджується із таким розрахунком позивача.

Відповідач будь-яких заперечень стосовно наведеного позивачем розрахунку не надав. Отже враховуючи те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув суму позики у розмірі 40 000 доларів США з нього на користь позивача слід стягнути: 40 000 доларів США - заборгованості за основною сумою боргу та 3 084 доларів 3% річних за порушення строків виконання зобов`язання.

Додатковим рішенням того ж суду від 17 липня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції від 08 липня 2024 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Титаренко Ю.О. вказував, що обставини, що мають значення для справи, встановлені судом першої інстанції, не доведені, допущена невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права в частині застосування закону, який не підлягає застосуванню та незастосування закону, який підлягав застосуванню. Тому просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, вказував, що в даному випадку договір позики сторонами не укладався, оскільки зміст розписки вказує лише на наявність заборгованості відповідача перед ОСОБА_4 .

Природа вказаної заборгованості наступна. На час написання розписки 19 листопада 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 перестали існувати фактичні шлюбні відносини і постало питання про розірвання шлюбу та розділ спільно нажитого майна.

Оскільки титульним володільцем такого майна - будинку, по АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою, а також декількох автомобілів був ОСОБА_2 , то ОСОБА_4 запропонувала виплатити їй грошові кошти в рахунок компенсації за спільно нажите майно та оформити це розпискою про наявність боргу перед нею з боку ОСОБА_2 із зазначенням строку повернення коштів 01 червня 2020 року.

ОСОБА_2 погодився з вказаною пропозицією та підписав надруковану ОСОБА_4 розписку, яка міститься у матеріалах справи.

Станом на 01 червня 2020 року ОСОБА_4 відмовилась від вказаного в розписці розміру компенсації за спільно нажите майно і збільшила свої вимоги до 100 000 доларів США, у зв`язку з чим ОСОБА_2 і не надав ОСОБА_4 обумовлені розпискою кошти, а остання відмовилась повернути або знищити розписку.

Надалі, у вересні 2020 року ОСОБА_4 звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , а в січні 2021 року до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом про поділ майна. Згідно останніх позовних вимог ОСОБА_4 просила стягнути більше 9,5 мільйонів гривень з ОСОБА_2 в якості грошової компенсації в рахунок частки у спільно нажитому майні.

Ухвалою Корабельного районного суду м.Миколаєва від 30 травня 2024 року затверджено мирову угоду між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та закрито провадження за позовом.

Згідно умов мирової угоди та відповідно до зазначеної ухвали за відповідачем визнано право на все спільно нажите майно, при цьому ОСОБА_2 зобов`язався виплатити позивачці грошову компенсацію за вказане майно у сумі 100 000 доларів США.

На виконання умов мирової угоди ОСОБА_2 виплатив ОСОБА_4 зазначену грошову компенсацію, що підтверджується розписками ОСОБА_4 від 28 грудня 2021 року та 30 травня 2024 року про отримання 10 000 та 40 000 доларів США відповідно, а також платіжною інструкцією №141467809 від 17 червня 2024 року про перерахування позивачці залишку коштів в сумі 50 000 доларів США.

Таким чином, у даному випадку договір позики між сторонами не укладався, а мало місце зобов`язання щодо грошової компенсації частки спільно нажитого майна, а тому відсутні належні докази укладення саме договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та передачі останньому грошових коштів.

Зазначені обставини, підтверджуються показами ОСОБА_2 в якості свідка, які відповідно до ст.76 ЦПК України є джерелом доказів, однак вони безпідставно судом першої інстанції не взяті до уваги з посиланням на пояснення позивачки, які не є джерелом доказів і відповідно до вимог статей 263-265 ЦПК України не можуть підтверджувати обставини, які встановлені судовим рішенням

Внаслідок зазначеного процесуального порушення, суд безпідставно дійшов до висновку про укладання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , неправильно застосувавши до дійсних правовідносин норми матеріального права, що регулюють договір позики, який укладено не було.

Крім того, при розрахунку суми 3% річних за прострочення боргового зобов`язання, суд не врахував положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно яких у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Тобто сума 3% річних безпідставно стягнута судом за період з 24 лютого 2022 року по 27 грудня 2022 року.

Скасування рішення обумовлює і скасовання додаткового рішення суду першої інстанції від 17 липня 2024 року.

У відзиві представник позивача ОСОБА_4 адвокат Ільїн О.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Про дату, час та місце розгляду справи позивач повідомлена належним чином, але у судове засідання не з`явилася. Її неявка у судове засідання в силу приписів частини 2 статті 372ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Титаренко Ю.О. апеляційну скаргу підтримали, просили про її задоволення.

Представник позивача ОСОБА_5 - адвокат Ільїн О.В. апеляційну скаруг не визнав, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Поданні представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Титаренком Ю.О. поза межами строку на апеляційне оскарження додаткові пояснення, де особа навела додаткові доводи щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги та не просив дозволу подати такі пояснення, колегія суддів поза межами цього строку не визнає їх подання необхідним та залишає їх без розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 15 листопада 2019 року ОСОБА_2 особисто підписав надруковану розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 15 травня 1997 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , проживаю за адресою АДРЕСА_3 . Данною розпискою я підтверджую, що станом на 15 листопада 2019 року, заборгував ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США. Зобов`язуюсь повернути гроші у повному обсязі, своєчасно до 01 червня 2020 року (а.с.10,129).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір позики, а оскільки відповідач в обумовлений строк не повернув отримання кошти, то заявлені позивачем вимоги є обгрунтованими.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на таке.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі за № 61-953св18.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним.

Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Схожі висновки про застосування норми права у подібних правовідносинах (статей 1046, 1047 ЦК України) містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 658/689/17 (провадження № 61-30745св18), від 15 листопада 2018 року у справі № 361/5718/16-ц (провадження № 61-34733св18).

При цьому процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечуючав підписання розписки, проте заперечував проти того, що він брав у борг у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США та зазначав, що на час час написання розписки 15 листопада 2019 року між ним і ОСОБА_4 перестали існувати фактичні шлюбні відносини і постало питання про розірвання шлюбу та розділ спільно нажитого майна.

Оскільки титульним володільцем такого майна - будинку, по АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою, а також декількох автомобілів був ОСОБА_2 , то ОСОБА_4 запропонувала виплатити їй грошові кошти в рахунок компенсації за спільно нажите майно та оформити це розпискою про наявність боргу перед нею з боку ОСОБА_2 із зазначенням строку повернення коштів - 01 червня 2020 року.

ОСОБА_2 погодився з вказаною пропозицією та підписав надруковану ОСОБА_4 розписку, яка міститься у матеріалах справи.

Станом на 01 червня 2020 року ОСОБА_4 відмовилась від вказаного в розписці розміру компенсації за спільно нажите майно і збільшила свої вимоги до 100 000 доларів США, у зв`язку з чим ОСОБА_2 і не надав ОСОБА_4 обумовлені розпискою кошти, а остання відмовилась повернути або знищити розписку.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Корабельного районного суду м.Миколаєва від 30 травня 2024 року було затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про подал майна подружжя. Із змісту ухвали вбачається, що сторони дійшли згоди, що вартість грошової компенсації частки позивача ОСОБА_4 становить 100000 доларв США. До підписання цієї мирової угоди ОСОБА_4 отримала 10000 доларів США в грудні 2021 року. В той же час ОСОБА_2 зобов`язується виплатити ОСОБА_4 90 000 доларів, з яких 40 000 доларів не пізніше наступного дня після затвердження судом цієї мирової угоди, 50 000 доларів не пізніше 5-ти робочих днів після спливу строку на апеляційне оскарження ухвали суду про затвердження мирової угоди судом, за умови неоскарження сторонами такої ухвали в апеляційному порядку.

Зміст поданої позивачем розписки щодо укладання договору позики та вищенаведені обставини при вирішення питання про поділ майна подружжя, не дає обґрунтованих підстав стверджувати, що за своєю правовою природою між сторонами 15 листопада 2019 року був укладений саме договір позики, а тому, на думку апеляційного суду, під час вирішення спору суд першої інстанції безпідставно керувався положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Апеляційним судом під час перегляду справи приходить до висновку, що подана на підтвердження укладення між сторонами договору позики розписка від 15 листопада 2019 року не містять необхідні умови такого виду правочину, зокрема, отримання боржником від кредитора грошових коштів саме в позику із зобов`язанням щодо повернення позичених грошей, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України.

Схожі висновки про застосування норми права у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.

З врахуванням викладеного апеляційний суд констатує, що позивач не довела факту укладання договору позики, а також не надала будь-яких доказів, що відповідачем було порушено умови саме договору позики.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильно застосовних до спірних правовідносин положення статей 1046, 1047 ЦК України та невірно оцінених доказах у справі, які свідчать про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, чим було мотивовано позовні вимоги.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що пред`явивши позов про стягнення боргу за договором позики, позивач належним чином не підтвердила своє право вимоги до відповідача щодо виконання боргового зобов`язання.

Посилання у апеляційної інстанції представника позивача адвоката Ільїна О.В. на те, що у позивачки були кошти на рахунку у банківській установі, які вона надала відповідачеві в борг, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що наявність коштів у позивача на рахунку у банківській установі станом на 2015 рік само по собі не є свідченням отримання відповідачем цих коштів за договором позики.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики від 19 листопада 2019 року та трьох процентів річних .

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палата Верховного Суду №904/8884/21 від 05 липня 2023 року, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2024 року, то додаткову постанову цього ж суду від 17 липня 2024 року також слід скасувати.

Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, то з позивача на користь відповідача належить стягнути сплачений останнім судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 18607 грн. 50 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Титаренком Юрієм Олександровичем, задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) - 18607 (вісімнадцять тисяч шістсот сім) грн. 50 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.