КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/414/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2024 року місто Київ

справа №757/55476/20-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Хайнацького Є.С., повний текст рішення складено 17 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення грошових коштів, моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь грошові кошти за кредитною карткою № НОМЕР_1 в розмірі 3548,11 грн., три відсотки річних в розмірі 700 грн. та інфляційні втрати в розмірі 5393,12 грн. за період з 15 травня 2014 року по 11 грудня 2020 року;

стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь грошові кошти за кредитною карткою № НОМЕР_2 в розмірі 9907,54 грн.;

стягнути з АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь моральну шкоду в розмірі 2197 грн.;

зобов'язати АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» виключити відомості відносно нього з усіх своїх реєстрів, в тому числі електронних, щодо заборгованості за штрафами, пенею тощо.

В обґрунтування вимог посилався на те, що в грудні 2013 року у місті Севастополь у відділенні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позивач оформив на своє ім'я кредитну картку для виплат № НОМЕР_1 з терміном дії до квітня 2017 року. Зазначена кредитна картка була його зарплатною карткою, на яку нараховувалась належна йому заробітна плата.

Вказував, що після 2014 року у зв'язку з анексією АР Крим він звільнився з роботи в місті Севастополі та працевлаштувався у місті Запоріжжя. У той же час відповідач заблокував всі належні йому карткові рахунки та картки.

Зазначав, що також на його ім'я в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було відкрито кредитну картку Універсальна № НОМЕР_3 з терміном дії до червня 2015 року, рух коштів за якою теж було заблоковано із сумою (за даними банку) - (мінус) 7808,34 грн.

Посилався на те, що за останнім переглядом балансу на картці № НОМЕР_1 був залишок, доступний йому, в розмірі 3548,11 грн., проте через неправомірні дії відповідача, він був позбавлений можливості отримати належні йому кошти, перевести їх на інший рахунок або вчинити будь-які інші дії.

Вказував, що вкінці 2014 року в телефонному режимі представниками ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було повідомлено йому, що він має борг за карткою № НОМЕР_3 в розмірі понад 20000 грн. Згідно з останнім смс-повідомленням відповідача, борг за цією карткою станом на 15 липня 2020 року становив 922707,63 грн.

Зазначав, що рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року у справі №330/1607/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 рок задоволено позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором у розмірі 50311,61 грн. Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року вказані судові рішення скасовано в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення процентів, комісії та штрафів та відмовлено в задоволенні цих позовних вимог; справу в частині стягнення процентів направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; вказані судові рішення в частині стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» тіла кредиту в розмірі 7808,34 грн. залишено без змін. Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року змінено в частині стягнутої заборгованості за процентами, зменшивши їх розмір з 37770,98 грн. до 6024,23 грн. Зазначене судове рішення набрало законної сили та ним сплачено повністю стягнуту судовим рішенням суму боргу в порядку примусового виконання рішення суду.

Посилався на те, що за допомогою сервісу «Приват24» він дізнався, що станом на 11 листопада 2020 року заборгованість за карткою НОМЕР_7 становить 25878,74 грн.

Вказував, що 13 листопада 2020 року він відкрив у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» картку для виплат № НОМЕР_2 з терміном дії до листопада 2023 року.

Зазначав, що 19 листопада 2020 року на цей картковий рахунок надійшла його заробітна плата в розмірі 7083,62 грн. У той же день, з цього рахунку було списано 3541,81 грн., а 21 листопада 2020 року - списано 41,81 грн. В подальшому, 27 листопада 2020 року на вказаний рахунок надійшла його заробітна плата в розмірі 12547,84 грн. У цей же день з указаного рахунку списано 6273,92 грн., 29 листопада 2020 року - списано 50,00 грн., 30 листопада 2020 року - 23,92 грн.

Вважає, що відповідач незаконно списав з його рахунку 9907,54 грн.

Посилався на те, що з огляду на зазначене, відповідач повинен повернути йому незаконно списану суму заробітної плати позивача в розмірі 9907,54 грн., а також належні йому грошові кошти на картці в розмірі 3548,11 грн. та три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 15 травня 2014 року по 11 грудня 2020 року за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Вказував, що вказаними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди в розмірі 2197,00 грн. у зв'язку з неможливістю користуватись банківською системою та позбавленням можливості отримання заробітної плати. При цьому, йому телефонували представники відповідача з погрозами, здійсненням тиску на нього, внесенням його до «чорного списку», внаслідок чого йому відмовляють у відкритті рахунків у інших банках.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування вимог посилався на те, що пояснення представника відповідача в суді першої інстанції щодо відсутності інформації кому банк видав картку № НОМЕР_1 , з терміном дії до квітня 2017 року, є незаконними, нелогічними та такими, що створюють небезпечний прецедент для всієї банківської системи, оскільки таким чином легко відповідати на будь-яке питання клієнта.

Вказував, що судом першої інстанції не досліджено обставини щодо блокування його грошових коштів. Всі посилання відповідача на те, що він начебто користувався грошовими коштами є безпідставними припущеннями, оскільки йому достовірно відомо про факт блокування будь-якого руху коштів на вказаних кредитних картках.

Зазначав, що судом першої інстанції не досліджувались обставини щодо списання його грошових коштів з картки № НОМЕР_2 , які відбулись в 2020 році, а також не досліджувались обставини незаконного обмеження його у користуванні банківською системою.

Посилався на те, що судом першої інстанції не тільки порушено положення статті 229 ЦПК України але й позбавлено його права змагальності в судовому засіданні стосовно надання доказів.

20 листопада 2023 року від відповідача ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та як зазначав позивач, в грудні 2013 року у місті Севастополь у відділенні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» він оформив на своє ім'я кредитну картку для виплат № НОМЕР_1 з терміном дії до квітня 2017 року. Зазначена кредитна картка була його зарплатною карткою, на яку нараховувалась належна йому заробітна плата.

На підтвердження того, що за останнім переглядом балансу на картці № НОМЕР_1 був доступний залишок в розмірі 3548,11 грн., позивач надав квитанцію від 15 травня 2014 року.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року у справі №330/1607/16-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 24 березня 2006 року у розмірі 50311,61 грн. та судові витрати.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №330/1607/16-ц рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення процентів, комісії та штрафів. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення комісії та штрафів відмовлено. Справу за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 в частині стягнення процентів направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» тіла кредиту у розмірі 7808,34 грн. залишено без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі №330/1607/16-ц рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2016 року змінено в частині розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за процентами за користування кредитом відповідно до договору від 24 березня 2006 року, зменшивши її розмір з 37770,98 грн. до 6024,23 грн.

Судами у справі №330/1607/16-ц було встановлено, що за укладеним 24 березня 2006 року із ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», договором про надання банківських послуг ОСОБА_1 отримав картку «Універсальна» № НОМЕР_4 , дата відкриття 28 березня 2006 року, терміном дії (місяць/рік) 03/09, зі встановленим первісно кредитним лімітом у сумі 1500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Кредитний ліміт у подальшому змінювався банком як у сторону збільшення, так і у сторону зменшення. Так, 01 жовтня 2012 року кредитний ліміт за карткою № НОМЕР_4 був збільшений до 8000,00 грн. За укладеним між сторонами договором було видано декілька карток. З виписки по картрахунку, що був відкритий для виконання укладеного договору, довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 12 грудня 2006 року вбачається, що крім кредитної картки № НОМЕР_4 , було видано наступні кредитні картки: № НОМЕР_5 , дата відкриття 25 січня 2007 року, термін дії (місяць/рік) 01/10; № НОМЕР_3 , дата відкриття 16 травня 2012 року, термін дії (місяць/рік) 05/15. При цьому, всі перелічені картки обліковуються єдиним картрахунком, виписка за яким знаходиться в матеріалах справи, а відтак, мають єдину систему обліку заборгованості. Тобто, доступ до карткового рахунку відбувався через декілька карток, у даному випадку через три картки.

15 липня 2020 року державним виконавцем Якимівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гречною Г.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_8 при примусовому виконанні виконавчого листа №61-15350св18 від 28 лютого 2020 року, виданого Якимівським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 7808,34 грн., у зв`язку з виконанням судового рішення та сплатою боржником заборгованості в повному обсязі.

Відповідач, як у відзиві на позовну заяву, так і у відзиві на апеляційну скаргу підтвердив факт того, що заборгованість ОСОБА_1 була погашена 15 липня 2020 року.

15 липня 2020 року позивач подав до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заяву, в якій просив повідомити, як він може отримали грошові кошти, які були заблоковані банком на його картці № НОМЕР_1 . Однак відповіді на заяву відповідач не надав.

03 вересня 2020 року ОСОБА_1 підписав Заяву про відкриття поточного рахунку та приєднання до Умов до Правил надання послуги «Картка для виплат» у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

12 листопада 2020 року ОСОБА_1 направив до відповідача вимогу-претензію.

13 листопада 2020 року позивач отримав у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» картку для виплат № НОМЕР_2 з терміном дії до листопада 2023 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що за останнім переглядом балансу на картці № НОМЕР_1 був залишок, доступний йому в розмірі 3548,11 грн., проте через неправомірні дії відповідача, він був позбавлений можливості отримати належні йому кошти, перевести їх на інший рахунок або вчинити будь-які інші дії. Також посилався на те, що 19 листопада 2020 року на його картковий рахунок № НОМЕР_2 надійшла його заробітна плата в розмірі 7083,62 грн. У той же день, з цього рахунку було списано 3541,81 грн., а 21 листопада 2020 року - списано 41,81 грн. В подальшому, 27 листопада 2020 року на вказаний рахунок надійшла його заробітна плата в розмірі 12547,84 грн. У цей же день з указаного рахунку списано 6273,92 грн., 29 листопада 2020 року - списано 50,00 грн., 30 листопада 2020 року - 23,92 грн. Вважає, що відповідач незаконно списав з його рахунку 9907,54 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що з моменту окупації АР Крим та м. Севастополя у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсутній доступ до документів на паперових носіях та інформації на електронних носіях, серверах, які зберігались в філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». З інформації з банківського програмного комплексу по клієнту ОСОБА_1 встановлено, що він має чотири відкриті рахунки, до яких видавалось п'ять карток. При цьому, серед виданих карток картка № НОМЕР_1 відсутня, тому банк не може підтвердити, що ця картка видавалась позивачу, та що на ній наявні належні позивачу кошти в розмірі 3 548,11 грн. А тому вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача цих коштів та покладення відповідальності згідно зі ст.625 ЦК України. Вказував, що позивач погасив заборгованість за рішенням суду лише 15 липня 2020 року, отже користувався з серпня 2016 року по 15 липня 2020 року кредитними коштами, не сплачуючи при цьому проценти за кредитом, неустойку, інфляційні втрати та три проценти річних. Кредитний договір не було припинено чи розірвано. Згідно з Умовами та Правилами клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з рахунку клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, що підлягають сплаті банку за договором, у разі настання термінів платежів, а також списання коштів з картрахунку у разі настання термінів платежів за іншими договорами у межах платіжного ліміту картрахунку. Відтак, банк отримав від позивача розпорядження на перерахування грошових коштів з його рахунків на погашення існуючої заборгованості. 03 вересня 2020 року позивач підписав нову заяву про приєднання до Умов та Правил, згідно з п.1.4 якої повернення кредиту здійснюється (в тому числі) шляхом договірного списання з рахунку клієнта. Зазначав, що позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди відповідачем. Вимога про виключення відомостей з усіх реєстрів відповідача про заборгованість позивача не є ефективним способом захисту права, оскільки задоволення такої вимоги не захистить його право, не виключить необхідність повторного звернення з приводу спірних правовідносин та не призведе до припинення правовідносин між сторонами або до встановлення факту відсутності заборгованості.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено статтею 387 ЦК України.

У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у вказаній справі майном позивача є грошові кошти.

Приписами ч.1 ст.2, ч.2 ст.10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року №95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, визначено, що Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принципи, закріплені в ст.ст.3, 43 Конституції України, також знаходять своє вираження в положеннях ст. 97 Кодексу законів про працю України, ст.ст.15, 22, 24 Закону України «Про працю».

Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Отже, списання нарахованої (виплаченої) особі заробітної плати банком порушує право цієї особи на одержання винагороди за працю.

На підтвердження обставин щодо нарахування позивачу та списання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» належної ОСОБА_1 заробітної плати останній надав копію: картки ПРИВАТБАНК для виплат№ НОМЕР_1 , оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, скріншоту про зарахування грошових коштів, виписки з банківського рахунку про нарахування позивачу заробітної плати та її списання банком.

Відповідач, вказував на те, що серед виданих ОСОБА_1 карток, картка № НОМЕР_1 відсутня, тому банк не може підтвердити, що ця картка видавалась позивачу, та що на ній наявні належні позивачу кошти в розмірі 3548,11 грн.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що в оцінці поведінки та способу ведення справ банком суд апеляційної інстанції враховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Аналогічна позиція викладена і Верховим Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі №199/7014/20.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач довів належними доказами, що на його картці для виплат «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_1 станом на 15 травня 2014 року обліковувалися грошові кошти у розмірі 3548,11 грн., які були заблоковані АТ КБ «ПРИВАТБАНК», чим були порушені права позивача.

А відтак, наявні правові підстави для стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 грошових коштів, які обліковувалися на картці для виплат «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_1 в сумі 3548,11 грн.

Позивач, вказуючи на те, що відповідач незаконно утримував його власні кошти (заробітну плату) на картці для виплат «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_1 в сумі 3548,11 грн., вважає, що наявні підстави для стягнення з банку на його користь 3% річних та інфляційних втрат за період з 15 травня 2014 року по 11 грудня 2020 року.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) * Q / DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 5393,12 грн. за період з 15 травня 2014 року по 11 грудня 2020 року.

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q- кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Отже, з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 700 грн. за період з 15 травня 2014 року по 11 грудня 2020 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за кредитною карткою № НОМЕР_2 в розмірі 9907,54 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Як на підставу зазначених позовних вимог ОСОБА_1 посилався на незаконне списання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з його карткового рахунку (картки для виплат № НОМЕР_2 ) грошових коштів, які є його заробітною платою.

Як вбачається з виписки з банківського рахунку позивача по картці № НОМЕР_2 , отриманої з сервісу «Приват24», на яку ОСОБА_1 надходила заробітна плата:

19 листопада 2020 року на рахунок надійшла заробітна плата позивача у розмірі 7083,62 грн. та 19 листопада 2020 року з рахунку списано - 3541,81 грн. (деталі операції - автоматичне погашення простроченої заборгованості);

21 листопада 2020 року з рахунку списано 41,81 грн. (деталі операції - автоматичне погашення простроченої заборгованості);

27 листопада 2020 року на рахунок надійшла заробітна плата позивача у розмірі 12547,84 грн. та 27 листопада 2020 року з рахунку списано - 6273,92 грн. (деталі операції - автоматичне погашення простроченої заборгованості);

29 листопада 2020 року з рахунку списано 50 грн. (деталі операції - автоматичне погашення простроченої заборгованості);

30 листопада 2020 року з рахунку списано 23,92 грн. (деталі операції - автоматичне погашення простроченої заборгованості).

Аналогічні відомості містяться у виписці за договором за період з 19листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року, яка була надана відповідачем до письмових пояснень.

Обгрунтовуючи підстави списання коштів з картки позивача № НОМЕР_2 на погашення простроченої заборгованості, відповідач вказував на те, що заборгованість за рішенням у справі №330/1607/16-ц ОСОБА_1 сплатив лише 15 липня 2020 року. Тобто позивач користувався кредитними коштами протягом чотирьох років з серпня 2016 року по 15 липня 2020 року та мав заборгованість за нарахованими відсотками, але відсотки, неустойку, інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми згідно з ч.2 ст.625 ЦК України на користь банку не сплачував. У зв'язку з чим у ОСОБА_1 виникли зобов'язання з перерахування вказаних сум на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які і були списані з картки позивача.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 погасив заборгованість, яка була стягнута з нього рішенням у справі №330/1607/16-ц 15 липня 2020 року.

За період з 19 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року з картки позивача № НОМЕР_2 було списано на автоматичне погашення простроченої заборгованості суму у розмірі 9907,54 грн.

При цьому, відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, на якій підставі були списані вказані кошти, оскільки зобов`язання встановлені рішенням у справі №330/1607/16-ц були виконані ОСОБА_1 .

Судового рішення, яким би було встановлено наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсотків, неустойки, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми згідно з ч.2 ст.625 ЦК України відповідачем надано не було.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було списано з картки для виплат «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_2 грошові кошти за період з 19 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року в загальній сумі 9907,54 грн. без достатньої правової підстави, отже вони підлягають поверненню ОСОБА_1 .

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12 та ст.81 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли договірні відносини щодо відкриття карткового рахунку.

Доказів того, що договір містить умови щодо можливості відшкодування моральної шкоди, матеріали справи не містять.

Позовна вимога позивача про зобов'язання АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» виключити відомості відносно ОСОБА_1 з усіх своїх реєстрів, в тому числі електронних, щодо заборгованості за штрафами, пенею тощо, задоволенню не підлягає, оскільки виконане позивачем зобов'язання встановлене рішенням у справі №330/1607/16-ц не свідчить про те, що у останнього відсутні інші невиконані зобов'язання перед відповідачем.

Виходячи з вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч.ч.1,2, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач письмово звертався до відповідача з заявою та вимогою-претензією, з метою збирання доказової бази, про що свідчать чеки на загальну суму 54,40 грн.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2102 грн. та витрати, пов'язані з розглядом справи в розмірі 54,40 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України,Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення грошових коштів, моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1Д, на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 грошові кошти, які обліковувалися на картці для виплат «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_1 в сумі 3548 грн. 11 коп., 3% річних в розмірі 700 грн., інфляційні втрати в розмірі 5393 грн. 12 коп., грошові кошти списані з картки для виплат «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_2 в сумі 9907 грн. 54 коп., судовий збір у розмірі 2102 грн. та витрати, пов'язані з розглядом справи в розмірі 54 грн. 40 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: