Дата документу 01.10.2024 Справа № 335/6294/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1739/24 Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Є.У.№ 335/6294/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Іванова Наталя Олексіївна, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 16.05.2019 в загальному розмірі 40 6792,79 гривень, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 6101,89 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву № б/н від 16.05.2019. При підписанні анкети-заяви він підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі, що підтверджується копією паспорта споживчого кредиту. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач.

Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. 15.05.2019 відповідач, ознайомившись із умовами обслуговування кредитних карток та підписавши паспорт споживчого кредиту, отримав картку типу: преміальна картка «Infinite» (кредитний ліміт до 800 000 грн.). Відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Позивач вказав, що згідно до п. 2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 74,4% - для преміальних карток: «Platinum», «World Black Edition», «World Elite», «Infinite», «VISA Signature».

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 22.05.2023 має заборгованість у розмірі 406 792,79 грн., із яких: 351 414,48 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 55 378,31 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку Банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № б/н від 16.05.2019 у розмірі 351 414,48 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по оплаті судового збору у розмірі 5 270,81 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Іванової Н.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта, суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Так скаржник вказав, що надана АТ КБ «Приватбанк» заява анкета від 16.05.2019 містить підпис, який відрізняється від підпису, який міститься в аналогічній заяві ОСОБА_1 від 04.10.2018 та який є предметом розгляду у справі за ЄУН 335/6294/23. Окрім того, апелянт вказав, що в період з 06.04.2020 по 05.04.2023 утримувався під вартою та не міг фізично користуватись кредитними коштами, взагалі вважав, що під час обшуку, який був проведений в рамках кримінального провадження, були вилучені в нього всі банківські картки працівниками СБУ. Про вказані обставини суду першої інстанції не було відомо, тому він вважає, що такі обставини мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті та підтверджують його непричетність у користування кредитними коштами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «Приватбанк» заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає, що її доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу просив залишити без задоволення.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони і їх представники не з`явилися. Про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином,що підтверджується довідками про доставку електронних документів.

Причини неявки в судове засідання сторони і їх представники не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи суду не заявляли.

Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності сторін і їх представників.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Встановлено, що 15 травня 2019 року ОСОБА_1 ознайомившись із паспортом споживчого кредиту, підписав його (а.с.32,33), 16 травня 2019 року ОСОБА_1 заповнив, підписав та подав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.31)

Довідка АТ КБ «Приватбанк», видана керівником Напрямку операційного обслуговування ГО ОСОБА_2 , свідчить про те, що відповідачу були видані кредитні картки: № НОМЕР_1 від 04.10.2018 Visa Platinum з терміном дії до лютого 2020 року, №011744 від 08.10.2018 Visa Infinite з терміном дії до жовтня 2020 та №045502 від 21.10.2020 Visa Infinite з терміном дії до жовтня 2023 (а.с.30).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк», виданої керівником Напрямку операційного обслуговування ГО ОСОБА_2 , про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , 10 червня 2019 року за карткою № НОМЕР_1 від 04.10.2018 Visa Platinum було збільшено кредитний ліміт до 343 000, 00 гривень, 27.12.2022 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн. (а.с.29).

Згідно наданого банком розрахунку за договором №б/н станом на 22.05.2023 за відповідачем рахується заборгованість у сумі 406 792,79 грн., яка складається із: 351 414,48 грн. заборгованість по тілу кредиту, 55 378,31грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 351 414,48 грн., суд першої інстанції виходив із того, що фактично отримані за кредитним договором кошти мають бути повернуті відповідачем ОСОБА_1 позивачу АТ КБ «Приватбанк».

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем; електронний підпис є одноразовим ідентифікатором, це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину.

Статтею 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Аналіз викладених вище норм права свідчить проте, що ОСОБА_1 підписавши заяву анкету 16.05.2019, уклав із АТ КБ «Приватбанк» кредитний договір, а отже взяв на себе зобов`язання, які були викладені під час підписання вказаного кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що анкета - заява від 16.05.2019 містить підпис позичальника, який відрізняється від підпису позичальника на анкеті заяві від 04.10.2018 є неспроможними та взагалі не мають ніякого сенсу, оскільки, по-перше, анкета заява від 04.10.2018 не є предметом розгляду вказаної справи, по-друге, скаржник не спростовує той факт, що він звертався до АТ КБ «Приватбанк» із анкетою-заявою від 16.05.2019 для отримання кредиту. По-третє, за наявності у скаржника сумнівів щодо справжності його підпису у вказаній заяві, то він з цього приводу до правоохоронних органів не звертався та доказів про це не надавав.

Апеляційний суд зазначає, що і анкета-заява від 16.05.2019, і паспорт споживчого кредиту від 15.05.2019 мають особистий підпис відповідача (а.с.31,33).

Укладений між сторонами даної справи договір має специфіку, не властиву укладенню кредитних договорів у паперовому вигляді.

У анкеті-заяві відповідач висловив свою згоду саме на укладення такого договору з використанням мобільного додатку та доступу до електронних інформаційних ресурсів.

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електрону комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

З наданої позивачем виписки про рух коштів по картці відповідача видно, що він активно користувався рахунком, періодично вносив платежі на погашення заборгованості(а.с.14-28)

Твердження ОСОБА_1 про те, що він фактично не міг користуватись кредитним коштами, оскільки в період з 06.04.2020 по 05.04.2023 утримувався під вартою, також не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30 квітня 2010 року, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій при відсутності доказів сприяння ним втраті, використання пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15, постанові від 23 січня 2018 року у справі №61-1856св17, постанові від 13 вересня 2019 року у справі №61-10469св18.

Частиною 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15 та у постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 552/2819/16-ц, тому суд враховує їх при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Апелянт наполягав, що він не міг користуватись кредитними коштами, оскільки утримувався під вартою та думав, що його банківські картки були вилучені під час обшуку працівниками СБУ.

Втім, колегія суддів зазначає, що вказані доводи є необґрунтованими. Доказів того, що кредитна картка була вилучена працівниками СБУ спростовуються наданою апелянтом копії протоколу обшуку, за змістом якого видно, що жодної банківської картки вилучено не було(172-184).

Окрім того, апелянт не надав доказів звернення до Банку або правоохоронних органів із заявами про незаконне списання (викрадення) з його карткового рахунку кредитних коштів.

Відтак, аналіз викладеного вище свідчить про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, а тому у відповідності до норм статей 374,375 ЦПК України, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку щодо стягнення заборгованості за прострочені відсотки рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржувалося і апеляційним судом не переглядалося.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2024 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2024 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

Д.А. Трофимова