ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7906/24 Справа № 932/1489/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Єлізаренко І.А.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката Боровик Людмили Олександрівни на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7 , ОСОБА_6 до Управління справами апарату Верховної Ради України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Міністерства соціальної політики України, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова», третя особа Адміністрація Шевченківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на квартиру за набувальною власністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2024 року позивачі звернулися до суду із позовом до Управління справами апарату Верховної Ради України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Міністерства соціальної політики України, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова», третя особа Адміністрація Шевченківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на квартиру за набувальною власністю.

Позовні вимоги позивачів мотивовані тим, що 02 квітня 2001 року ДП «ВО ДМЗ ім. О.М. Макарова» їм надано ордер на заселення квартири АДРЕСА_1 .

Позивачі вказують, що квартира належить Управлінню справами апарату Верховної Ради України.

З 2006 року позивачі намагаються приватизувати вказану квартиру, проте відповідачі відсилають їх один до одного, заперечуючи наявність у них повноважень щодо приватизації квартири.

Відтак позивачі, більше ніж 24 років, не можуть приватизувати квартиру.

Враховуючи викладене, позивачі просили визнати за ними право спільної часткової власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі, апелянти посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просили рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що позивачі з 2001 року намагались скористатись своїм правом на приватизацію житла та письмово звертались до різних організацій, однак уповноважена організація, на балансі якої перебувала спірна квартира давно ліквідувалась та не передала при ліквідації з державної до комунальної власності спірну квартиру, а тому вони позбавлені можливості скористатись правом на приватизацію житла.

У відзивах на апеляційну скаргу Міністерство внутрішніх справ України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Дніпропетровська обласна державна адміністрація просили рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2024 року залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, взявши до уваги доводи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 оформлена на праві державної власності за державою, в особі Верховної Ради України, виділена Управлінню з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту від наслідків Чорнобильської катастрофи та надана останнім ОСОБА_1 на сім`ю з шести людей.

02 квітня 2001 року ДП «ВО ДМЗ ім. О.М. Макарова» позивачам видано ордер на вказану квартиру.

Місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано у вказаній квартирі 09 квітня 2001 року, ОСОБА_4 21 січня 2003 року, ОСОБА_5 31 березня 2005 року, ОСОБА_6 17 липня 2009 року, ОСОБА_7 18 жовтня 2017 року.

Позивачами надано Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за якими їм, станом на 02 березня 2015 року не належить жодного об`єкту нерухомості.

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» комунальні послуги за 2013 2018 роки, по вказаній квартирі, сплачувалися ОСОБА_6 ..

ДП «ВО ДМЗ ім. О.М. Макарова», Управління житлового господарства ДМР, ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, Міністерство соціальної політики України, Департамент житлово-комунального господарства та будівництва ДМР, Управління взаємодії з державною службою надзвичайних ситуацій, Державна служба надзвичайних ситуацій повідомляли позивачам про відсутність повноважень щодо приватизації вказаної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що законом чітко визначено порядок приватизації, а рішення суду про визнання за ними права власності за набувальною давністю не може підмінити рішення органу приватизації. З огляду на наведене, дотримуючись принципу диспозитивності, незважаючи на допущення державою тривалої бездіяльності, яка позбавляє позивачів права на приватизацію житла, заявлений позов не може бути задоволеним.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду а наступне.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації (ч.1). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч.4).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (ч.1). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (ч.5).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.05.2024 у справі №№ 472/713/22 зазначено, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Керуючись вказаними нормами закону, взявши до уваги той факт, що позивачі вселились до спірної кварти за ордером, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки законом чітко визначено порядок приватизації, а рішення суду не може підмінити рішення органу приватизації.

Доводи апелянтів в скарзі про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що позивачі з 2001 року намагались скористатись своїм правом на приватизацію житла та письмово звертались до різних організацій, однак уповноважена організація, на балансі якої перебувала спірна квартира давно ліквідувалась та не передала при ліквідації з державної до комунальної власності спірну квартиру, а тому вони позбавлені можливості скористатись правом на приватизацію житла - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Обставини, на які посилаються апелянти в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у задоволенні позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката Боровик Людмили Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

І.А. Єлізаренко