"26" серпня 2024 р. Справа № 363/2591/24
РІШЕННЯ

Іменем України

(ЗАОЧНЕ)

26 серпня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

Головуючого судді Рукас О.В.;

за участю секретаря судових засідань Охоти Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження позовну заяву АТ «А-БАНК» (адреса місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11; ) до ОСОБА_1 (зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява АТ «А-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 12.03.2021 року ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» ОСОБА_1 ініційовано встановлення кредитного ліміту на його банківських рахунок та отримання платіжної картки як засобу доступу до зазначеного рахунку. ОСОБА_1 надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.

АТ «А-БАНК» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 можливість використання кредитних коштів для задоволення споживчих потреб. У свою чергу, ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредитних коштів, сплати процентів за їх використання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09.05.2024 року виникла заборгованість у загальному розмірі 131 764 грн. 89 коп., з яких: 76 462 грн. 65 коп. заборгованість за тілом кредиту; 55 302 грн. 24 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом.

З урахуванням вищевикладеного, АТ «А-БАНК» просило стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В.

Ухвалою суду від 04.07.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяви по суті справи.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Разом з позовною заявою представником позивача подано клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного судового рішення.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву, від нього не надходило. Про дату, час та місце судового засідання ОСОБА_1 повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем його проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення на його номер телефону, вказаний у матеріалах справи.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи зворотного поштового повідомлення, всі поштові відправлення, що направлялися судом на ім`я ОСОБА_1 , були повернуті до суду з поміткою про неможливість їх вручення у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 за зареєстрованою адресою його проживання.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду.

У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.

Таким чином, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом встановлено, що 12.03.2021 року ОСОБА_1 в електронній формі шляхом використання цифрового аналогу власноручного підпису було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» (а.с. 10). Анкета-заява містить відомості, що вона разом з Умовами та правилами надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» становлять договір про надання банківських послуг, а також відомості щодо ознайомлення ОСОБА_1 з актуальними Умовами та правилами надання банківських послуг в АТ «А-БАНК», Тарифами, Паспортом споживчого кредиту. Крім того, анкета-заява містить відомості щодо генерації ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, що використовувався для підписання цієї анкети-заяви в електронній формі.

Суд звертає увагу, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» від 12.03.2021 року (а.с. 10) містить лише анкеті відомості ОСОБА_1 , реквізити його документів, а також запевнення щодо ознайомлення з певними документами та отримання певної інформації. У самій анкеті-заяві немає жодних відомостей щодо виду, змісту, характеру та специфікації банківської послуги, що буде надаватися ОСОБА_1 на виконання умов договору про надання банківських послуг.

Крім цього, анкета-заява від 12.03.2021 року не містить волевиявлення ОСОБА_1 щодо надання йому кредиту у формі кредитного ліміту, встановлення кредитного ліміту на його рахунку, розміру кредитного ліміту, розміру процентів за використання кредитних коштів та інших істотних умов кредитного договору.

Таким чином, підписавши 12.03.2021 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК», ОСОБА_1 здійснив власне волевиявлення на укладення договору про надання банківських послуг.

Дослідження анкети-заяви від 12.03.2021 року у сукупності з довідкою за картами (а.с. 23), довідкою за лімітами (а.с. 24) дає можливість зробити висновок, що на виконання умов договору про надання банківських послуг від 12.03.2021 року АТ «А-БАНК» відкрило на ім`я ОСОБА_1 рахунок та здійснило випуск платіжної картки № НОМЕР_2 строком дії до березня 2028 року. На цій же картці за ініціативою ОСОБА_1 12.03.2021 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 30 000 грн. 00 коп., який у подальшому було збільшено до 76 500 грн. 00 коп.

З виписки по картці, випущеної за рахунком, що було відкрито на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 12-22) судом встановлено, що протягом періоду з 12.03.2021 року по 20.11.2021 року ОСОБА_1 використовував наданий кредитний ліміт, витрачаючи кредитні кошти на споживчі потреби та забезпечуючи належне виконання зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати щомісячного обов`язкового платежу.

Поведінка АТ «А-БАНК» щодо встановлення на платіжній картці ОСОБА_1 кредитного ліміту, надання можливості використання кредитних коштів у сукупності з поведінкою ОСОБА_1 щодо використання кредитних коштів та їх своєчасного повернення дає можливість зробити висновок, що між АТ «А-БАНК» та ОСОБА_1 на підставі договору про надання банківських послуг від 12.03.2021 року виникло, зокрема, кредитне зобов`язання, за яким АТ «А-БАНК» зобов`язалося надати у розпорядження ОСОБА_1 визначену суму кредитних коштів шляхом встановлення відповідного кредитного ліміту, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути використані кредитні кошти.

У свою чергу, з виписки по картці, випущеної за рахунком, що було відкрито на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 12-22), судом встановлено, що протягом періоду з 20.11.2021 року по 09.05.2024 року ОСОБА_1 продовжив використовувати встановлений кредитний ліміт, витрачаючи кредитні кошти для задоволення споживчих потреб.

Натомість свої зобов`язання з повернення кредитних коштів, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 6-9) та вищевказаної виписки з особового рахунку, ОСОБА_1 у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, судом встановлено факт порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором.

З розрахунку заборгованості за договором про надання банківських послуг від 12.03.2021 року (а.с. 6-9) судом встановлено, що внаслідок порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання за укладеним договором виникла заборгованість у загальному розмірі 131 764 грн. 89 коп., з яких: 76 462 грн. 65 коп. заборгованість за тілом кредиту; 55 302 грн. 24 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом.

Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц).

Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц).

Сукупність обставин і фактів щодо встановлення на платіжній картці ОСОБА_1 кредитного ліміту, добровільного використання ОСОБА_1 наданих йому кредитних коштів та часткового їх повернення, дає можливість зробити висновок щодо доведеності та обґрунтованості розрахунку заборгованості лише в частині заборгованості за тілом кредиту у розмірі 76 462 грн. 65 коп.

У той же час, з приводу наявності у ОСОБА_1 обов`язку сплатити проценти за використання кредитних коштів, суд звертає увагу на наступне.

Як встановлено судом вище, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» від 12.03.2021 року (а.с. 10) не містить жодних умов, які є істотними для виникнення між сторонами кредитного зобов`язання, зокрема, відсутні волевиявлення сторін щодо встановлення кредитного ліміту, його розміру, порядку повернення, процентів за використання кредитних коштів та порядку їх сплати.

Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а.с. 11), який підписано ОСОБА_1 12.03.2021 року за допомогою електронного цифрового підпису, містить умови кредитування у формі кредитного ліміту за різними типами кредитного продукту, а саме: «Картка «Універсальна», «Карта «Універсальна Gold», «Картка «Зелена». У свою чергу, ані анкета-заява від 12.03.2021 року (а.с. 10), ані паспорт споживчого кредиту (а.с. 11), ані виписка з особового рахунку (а.с. 12-22), ані довідка за картами (а.с. 23), ані довідка за лімітами (а.с. 24) не дають жодної можливості зробити висновок щодо того, який саме тип кредитного продукту у виді кредитної картки був виданий ОСОБА_1 . У зв`язку з цим неможливо застосувати встановлені в паспорті споживчого кредиту умови кредитування в залежності від вказаного типу кредитного продукту.

Крім того, суд звертає увагу, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Такий висновок викладено у Постанові КЦС ВС від 23.05.2022 року у справі № 393/126/20.

Таким чином, підписання ОСОБА_1 паспорту споживчого кредиту не свідчить про погодження сторонами умов кредитування, тим більше за умов, коли паспорт споживчого кредиту містить різні умови кредитування в залежності від виду кредитної картки, щодо якого у матеріалах справи відсутні докази про його надання ОСОБА_1 .

Надані АТ «А-БАНК» Тарифи по картці «Зелена» (а.с. 33-34) не підписані ОСОБА_1 та без надання доказового підтвердження видачі ОСОБА_1 кредитного продукту саме цього типу не можуть бути враховані судом.

Щодо Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК» (а.с. 26-32) суд звертає увагу, що вказаний витяг так само не містить конкретних умов кредитування щодо конкретного розміру процентів за використання кредитного ліміту. Крім того, вказаний витяг не містить жодної інформації щодо дати, на момент якої є чинними Умови та правила надання банківських послуг.

Крім того, 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17 зроблено висновок про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-БАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Крім того, у вказані постанові ВП ВС зробила висновок, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

За вищевикладених умов, суд не може прийти до висновку, що між АТ «А-БАНК» та ОСОБА_1 було погоджено умови кредитування в аспекті визначення розміру процентів за користування кредитним лімітом, строків та порядку їх сплати. У зв`язку з цим на ОСОБА_1 не може бути покладено обов`язок зі сплати процентів.

Аналогічний висновок щодо відсутності обов`язку сплати процентів на користь АТ «А-БАНК» викладено у Постанові КЦС ВС від 29.03.2023 року у справі № 336/8516/15.

У зв`язку з цим вимоги АТ «А-БАНК» в частині стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом не можуть бути задоволені.

З виписки по картці (а.с. 12-22) судом встановлено, що за період з 20.11.2021 року по 09.05.2024 року АТ «А-БАНК» не здійснював зарахування особистих коштів ОСОБА_1 в якості погашення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитним лімітом. У зв`язку з цим немає потреби у зарахуванні сплачених коштів на погашення заборгованості за процентами в рахунок сплати заборгованості за тілом кредиту.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку щодо часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 76 462 грн. 65 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (3028 грн. 00 коп.).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, відповідно до їх розміру відносно розміру заявлених позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь АТ «А-БАНК» підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 756 грн. 24 коп.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст.ст. 11, 526, 610, 612, 626, 1046-1056-1, 1077, 1079 ЦК України, ст. 12, 81, 133, 141, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов АТ «А-БАНК» (адреса місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11; ) до ОСОБА_1 (зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь АТ «А-БАНК» (адреса місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11; ) суму заборгованості за договором про надання банківських послуг від 12.03.2021 року у загальному розмірі 76 462 (сімдесят шість тисяч чотириста шістдесят дві) гривні 65 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь АТ «А-БАНК» (адреса місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11; ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 756 (одна тисяча сімсот п`ятдесят шість) гривень 24 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач:

АТ «А-БАНК» (адреса місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11; ).

Відповідач:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Головуючий суддя О.В. Рукас