Єдиний унікальний номер судової справи: 489/1103/21
Провадження № 22-ц/812/473/24 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

04 листопада 2024 року м. Миколаїв Справа №489/1103/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

без участі учасників справи належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Гришаєвою Яною Миколаївною, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2023 року, ухвалене у складі головуючого судді Коваленка І.В, в приміщенні цього суду в місті Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Первомайського нотаріального округ Миколаївської області Цихоня Валентина Арсентіївна, про визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

01 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Первомайського нотаріального округ Миколаївської області Цихоня В.А., про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що 11 лютого 2021 року вона звернулася до приватного нотаріуса Первомайського міського нотаріального округу Цихоні В.А. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті її бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та зазначено, що видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється нотаріусом після заведення спадкової справи на підставі заяви спадкодавця про прийняття спадщини, у разі наявності обставин визначених частиною третьою статті 1268 ЦК України (факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини), а також документів, що підтверджують факт.

Позивач зазначала, що вона зареєстрована у спірній квартирі з 06 травня 2006 року і по теперішній час. Постійно, починаючи з 2006 року і по теперішній час проживає у вказаній квартирі разом зі своїм чоловіком та двома малолітніми дітьми. Саме вона, за необхідності, робить поточний ремонт у квартирі, займається благоустроєм житла, сплачує комунальні послуги.

Також ОСОБА_1 зазначила, що вона отримала після смерті своєї матері - ОСОБА_4 , 1/3 частку спірної квартири. В свою чергу її сестра ОСОБА_2 , яка також отримала після смерті їхньої матері 1/3 частку спірної квартири, на підставі договору дарування передала право власності на свою частку позивачу.

Наразі після смерті їхньої баби - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , котра є спадкоємицею нарівні з нею, відмовляється та не бажає приймати спадщину або визнавати за собою право власності на спадкове майно.

Таким чином, позивач вважала, що вона фактично прийняла спадщину, вступила у володіння та управління 1/3 часткою майна, що належало її бабусі ОСОБА_3 .

На підставі вищенаведеного, позивач просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частку житлової квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 в заяві від 16 вересня 2022 року підтримала позовні вимоги.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини. У матеріалах справи відсутні докази прийняття позивачем спадщини. Тому звернення позивача, якій відмовлено постановою приватного нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з пропуском встановленого законодавством строку для прийняття спадщини, до суду з позовними вимогами про визнання за нею права власності на спадкове майно, без звернення до суду з вимогами про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, є передчасним.

На думку суду, позивачем обраний невірний спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Також суд зазначив, що не приймає визнання відповідачем ОСОБА_2 позову, оскільки воно суперечить закону, так як предмет позову підлягає доведенню, а вимоги позову не обґрунтовано та не доведено.

В апеляційній скарзі, яка подана представником ОСОБА_1 адвокатом Гришаєвою Я.М., позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, обмеження її прав як спадкоємця, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач зазначала, що вона зареєстрована у спірній квартирі з 2006 року, а тому є такою, що фактично прийняла спадщину та не відмовилася від неї. Докази не проживання позивачки за адресою відкриття спадщини відсутні. Також вказувала, що положення частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані лише у випадку доведеності наявності перешкод для подання відповідної заяви про прийняття спадщини та наявності підстав для визнання судом цих обставин поважними, а вони відсутні.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 березня 2024 року апеляційне провадження зупинене до надходження відповіді від компетентного органу Латвійської Республіки на судове доручення про вручення ОСОБА_2 процесуальних документів.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року апеляційне провадження поновлено.

Відповідно до матеріалів відповіді від компетентного органу Латвійської Республіки на судове доручення, ОСОБА_2 невручені процесуальні документи через її неявку до суду для отримання документів.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

04 листопада 2024 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи без участі сторін, у зв`язку із неможливістю явки.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, на підставі свідоцтва про право власності на житло ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» від 24 червня 2008 року право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , по 1/4 частці за кожною.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Спадкоємцями належного їй майна стали позивач, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які отримали по 1/12 частці у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 27 вересня 2017 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Шульгачем Р.С.

З вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом слідує, що ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та донькою ОСОБА_3 .

Згідно договору дарування від 22 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Шульгачем Р.С., ОСОБА_2 передала у власність без встановлення будь-яких обов`язків майнового та немайнового характеру ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності 1/3 частку у праві спільної часткової власності на спірну квартиру.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Первомайським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №587, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 78 років у місті Первомайськ Миколаївської області.

Відповідно до витягу з про реєстрацію в Спадковому реєстрі №63525059 від 11 лютого 2021 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась.

11 лютого 2021 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихоні В.А. за видачею свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку у праві приватної спільної часткової власності на спірну квартиру, що залишилась після смерті ОСОБА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихоні В.А. від 11 лютого 2021 року №96/02-31 позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням доказів прийняття нею спадщини, визначених частиною третьою статті 1268 ЦК України (факт постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтями 1216 -1218 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (статті 1262 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні правові висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

При цьому Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень,які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду ОСОБА_1 обґрунтовувала позов тим, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на частину спірної квартири, оскільки інша її частина належить позивачу. З 2006 року і по теперішній час позивачка проживає в спірній квартирі разом з чоловіком та двома малолітніми дітьми. За необхідності робить поточний ремонт, займається благоустроєм житла, сплачує комунальні послуги. Вказувала, що фактично прийняла спадщину, вступила у володіння та управління 1/3 частки майна, що належало її бабусі ОСОБА_3 .

Як встановлено позивачка заяву про прийняття спадщини до нотаріуса не подавала та в позові не обґрунтовувала і не довела, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. А тому відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України не прийняла у встановленому законом порядку спадщину.

Фактволодіння та управління позивачем часткою майна, що належало спадкодавцю не можна вважати прийняттям нею спадщини згідно приписів частини третьої статті 1268, статті 1269 ЦК України.Тому посилання ОСОБА_1 на те, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки вступила у володіння та управління майном, не заслуговують на увагу.

Крім того, колегія суддів зауважує, що з наданого на запит апеляційного суду повідомлення Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради вбачається, що ОСОБА_3 27 липня 2017 року була знята із зареєстрованого місця проживання за адресою АДРЕСА_2 на підставі особистої заяви. Станом на 30 червня 2018 року (день смерті спадкодавця) в Реєстрі територіальної громади міста Миколаєві відсутні відомості про реєстрацію/зняття із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 .

Як встановлено ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 78 років у місті Первомайськ Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Первомайським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №587.

Аналізуючи викладенні обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини.

Оскільки у матеріалах справи відсутні докази прийняття позивачкою спадщини, тому звернення позивачки до суду з позовними вимогами про визнання за нею права власності на спадкове майно, без звернення до суду з вимогами про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, є передчасним.

За такого, суд першої інстанції вірно констатував, що позивачем обраний невірний спосіб захисту цивільних прав та інтересів.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки є наслідком помилкового тлумачення норм матеріального права.

Отже доводи апеляційної скарги не місять підстав для скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим на підставі статті 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Гришаєвою Яною Миколаївною, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 05 листопада 2024 року.