ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8895/24
провадження № 2-о/753/401/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва у складі: головуючого судді Котвицького В.Л., за участі секретаря судового засідання Овчар В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київська міська рада, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, суд-

В С Т А Н О В И В:

Заявник у травні 2024 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Вказану заяву обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якої залишилась спадщина, яка складається з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На момент смерті ОСОБА_2 проживала разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

За заявою ОСОБА_1 , щодо майна померлої, державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Шапченко О.А. заведено спадкову справу №505/2023. Проте державним нотаріусом було роз`яснено, що оскільки місце реєстрації матері та доньки не збігається (зареєстровані за різними адресами), відповідно законних підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом заявник не має.

Однак, заявник зазначає, що проживала з донькою за адресою: АДРЕСА_1 з 19.11.1999 року по квітень 2022 року, підтверджується довідкою №3 про фактичне місце проживання від 25.04.2024.

У зв`язку з цим заявник змушена звертатися до суду з даною заяво встановлення факту постійного проживання її разом з донькою ОСОБА_2 на час відкриття спадщини.

Ухвалою судді від 27.05.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання заявник не з`явилась, однак подала заяву про розгляд справи на її відсутності, підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

У судовому засіданні 23.07.2024, у якості свідка, допитано ОСОБА_3 , яка перебуває із заявником у дружніх відносинах, також свідок була знайома із дочкою заявника - Танею, була у них у гостях. Свідок засвідчила, що заявник із дочкою проживали разом. Потім Таня захворіла на "Ковід" та у травні померла від вказаної хвороби.

Суд, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до наступного висновку.

Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України, статтей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих та майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 19.06.2019 у справі № 752/20365/16-ц (провадження № НОМЕР_3), від 05.12.2019 у справі № 750/9847/18 (провадження № 18230св19), від 03.02.2021 у справі № 644/9753/19 (провадження № НОМЕР_4).

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія ОСОБА_2 № НОМЕР_1 від 31.08.1991.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , та після смерті якої відкрилась спадщина до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

За заявою ОСОБА_1 , щодо майна померлої, державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Шапченко О.А. заведено спадкову справу №505/2023. Проте державним нотаріусом було відмовлено заявнику у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, оскільки місце реєстрації ОСОБА_2 є: АДРЕСА_1 , а зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 є: АДРЕСА_2 , тобто заявником не надано доказів постійного проживання разом з померлим.

Разом з тим, згідно довідки №3 від 25.04.2024 про фактичне місце проживання, виданої ОСББ "КИЇВ-2000" вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали спільно за адресою: АДРЕСА_2 , у період з 19.11.1999 по квітень 2022 року, тобто до дня смерті ОСОБА_2 .

Також, факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , засвідчила і ОСОБА_3 , яка була допитала у якості свідка у судовому засіданні.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).

Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.

Факт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її в цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального округу ( частина 1 статті 1269 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом, як встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з підпунктами 4, 10 пункту 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто, спадкоємець який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

Зазначена обставина є підставою для звернення з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець у даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

При цьому, Верховний Суд в постанові від 10.01.2019 у справі № 484/747/17 вказав, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Встановлення факту постійного проживання заявника разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини встановлюється з метою реалізації заявником, як спадкоємцем, права на отримання свідоцтва про право на спадщину. Встановлення даного факту не порушує права та інтереси інших осіб. Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення даного юридичного факту.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які заявник посилалася як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про те, що заявлена вимога підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 5, частиною 1 статті 293, частиною 2 статті 315 ЦПК України, статтями 15,16 ЦК Україн, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Київська міська рада, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з листопада 1999 року по квітень 2022 року, в тому числі на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Л. Котвицький