Дата документу 23.09.2024
Справа № 501/5148/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до

відповідача ОСОБА_1 ,

третя особа: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про відшкодування шкоди в порядку регресу,

учасники справи не з`явились

ухвалив рішення та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

Представник МТСБУ 13.12.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (третя особа ОСОБА_2 ) про відшкодування шкоди в порядку регресу, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 60 000 грн. та судові витрати у справі.

Позов обґрунтовано тим, що 26.12.2020 приблизно о 16 год. 30 хв. у м.Чорноморську Одеської області ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21063» державний номерний знак « НОМЕР_1 », здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_3 .

Відповідно до Вироку Іллічівського міського суду Одеської області від 17.12.2021 року, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_4 потерпілої особи ОСОБА_2 (сестра ОСОБА_3 ) повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про дорожньо-транспортну пригоду та в подальшому звернувся до МТСБУ із заявами про отримання відшкодування шкоди.

На підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі: 28 000 грн.

На підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі: 32 000 грн.

Загальна сума виплат склала 60 000 грн.

Відповідач 08.04.2024 надав до суду відзив на позов (а.с.80-87), просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на те, що ОСОБА_1 у повному обсязі здійснила відшкодування завданої шкоди ОСОБА_2 , про що потерпілою особою складено розписку від 04.01.2021, в якій остання вказала, що нею отримано від ОСОБА_1 грошові кошти на покриття матеріальної та моральної шкоди за вчинене ДТП у повному обсязі та будь-які претензії потерпілої до винуватої особи відсутні.

Третя особа надала 25.03.2024 до суду заяву (а.с.76), де вказала, що ОСОБА_1 компенсувала їй всі витрати, пов`язані з лікуванням, похованням, проведенням поминального обіду та інші витрати у повному обсязі, будь-яких претензій матеріального чи морального характеру в неї до ОСОБА_1 немає.

Представник позивача 08.04.2024 надав до суду відповідь на відзив (а.с.90-92), просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Сторони були навіженим чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились.

Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.62, 68, 95, 105-106, 112-113).

Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі відповідача (а.с.115-116).

В судовому засіданні третя особа пояснила, що вона уповноважила на здійснення всіх дій щодо отримання компенсації за шкоду, завдану відповідачем із смертю її сестри ОСОБА_3 її представнику ОСОБА_4 , який від її імені, як потерпілої особи, повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про дорожньо-транспортну пригоду та в подальшому звернувся до МТСБУ із заявою про отримання відшкодування шкоди.

У подальшому 19.02.2021 вона шляхом зарахування на свою картку отримала у якості відшкодування збитків кошти у розмірі 21000,00 грн., про що остання надала до суду виписку по її особистому рахунку в банку за період з 18.02.2021 по 15.07.2022, меморіальний ордер, тощо. Будь яких інших коштів від страхової компанії, або від інших уповноважених осіб вона не отримувала.

Також, третя особа пояснила, що ОСОБА_1 добровільно відшкодувала їй витрати, пов`язані із похованням її сестри (ритуальні послуги, поминальний обід, тощо), претензій фінансового характеру до відповідача у неї немає.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 13.12.2023 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.50).

Ухвалою судді від 02.01.2024 залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви (а.с.53).

Заявою представника позивача від 04.01.2024 недоліки позову усунуто (а.с.56-57).

Ухвалою суду від 08.01.2024 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання (а.с.59-60).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 25.04.2024 залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_2 (а.с.100-101).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 26.12.2020 приблизно о 16 год. 30 хв. у м. Чорноморську Одеської області ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21063» державний номерний знак « НОМЕР_1 », здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_3 , яка внаслідок ДТП померла, що підтверджується копією витягу з ЄРДР від 27.12.2020 (а.с.8), копією свідоцтва про смерть (а.с.28), копією лікарського свідоцтва про смерть (а.с.30-31).

Відповідно до Вироку Іллічівського міського суду Одеської області від 17.12.2021, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_1 (а.с.9-14).

На дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 не мала чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.45).

Представник ОСОБА_4 потерпілої особи ОСОБА_2 (сестра ОСОБА_3 ), який діяв на підставі довіреності (а.с.20-21) повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про дорожньо-транспортну пригоду та в подальшому звернувся до МТСБУ із заявами про отримання відшкодування шкоди, що підтверджується копіями заяв (а.с.15, 16).

На підставі Наказів про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ (а.с.39, 41) прийнято рішення про регламентну виплату потерпілому в розмірі 28 000 грн. та 32000,00 грн.

Згідно копій платіжних доручень №889261 від 19.02.2021 року (а.с.43) та №1107035 від 18.11.2021 року (а.с.44) вбачається що МТСБУ на отримувача ОСОБА_4 перераховано кошти у розмірі 28 000,00 грн. та 32000,00 грн.

Загальна сума виплат склала 60 000 грн.

Відповідно до виписки по особистому рахунку третьої особи ОСОБА_2 за період з 18.02.2021 по 15.07.2022 вбачається, що 18.02.2021 ОСОБА_2 отримала 21 000,00 грн., деталі транзакції: Безготівкове зарахування коштів #6# Платіж від ОСОБА_5 (а.с.123-126).

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдану шкоду в повному обсязі, розмір якої визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно з частиною другою статті 999 ЦК України, до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас як передбачено частиною третьою статті 985 ЦК України особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За змістом пункту 2.1 статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Статті 979 ЦК України та 16 Закону України "Про страхування" визначають, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України.

Відповідно до ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За загальним правилом, згідно з положеннями статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

При цьому пунктом 37.4 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» передбачено право страховика за договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Судом встановлено, що 26.12.2020 приблизно о 16 год. 30 хв. у м.Чорноморську Одеської області ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21063» державний номерний знак « НОМЕР_1 », здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_3 .

Відповідно до Вироку Іллічівського міського суду Одеської області від 17.12.2021 року, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_1 .

На дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 не мала чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Представник ОСОБА_4 потерпілої особи ОСОБА_2 (сестра ОСОБА_3 ), який діяв на підставі довіреності (а.с.20-21) повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про дорожньо-транспортну пригоду та в подальшому звернувся до МТСБУ із заявами про отримання відшкодування шкоди, що підтверджується копіями заяв (а.с.15, 16).

На підставі Наказів про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих МТСБУ (а.с.39, 41) прийнято рішення про регламентну виплату потерпілому в розмірі 28 000 грн. та 32000,00 грн.

Згідно копій платіжних доручень №889261 від 19.02.2021 (а.с.43) та №1107035 від 18.11.2021 (а.с.44) вбачається що МТСБУ на отримувача ОСОБА_4 перераховано кошти у розмірі 28 000,00 грн. та 32000,00 грн.

Загальна сума виплат склала 60 000 грн.

Разом з тим, відповідно до виписки по особистому рахунку третьої особи ОСОБА_2 за період з 18.02.2021 по 15.07.2022 вбачається, що 18.02.2021 ОСОБА_2 отримала 21 000,00 грн., деталі транзакції: Безготівкове зарахування коштів #6# Платіж від ОСОБА_5 (а.с.).

Матеріали справи не містять доказів перерахування коштів від імені ОСОБА_5 на рахунок потерпілої особи ОСОБА_2 в розмірі 32000,00 грн.

Крім того, в судовому засіданні третя особа ОСОБА_2 пояснила, що вона уповноважила на здійснення всіх дій щодо отримання компенсації за шкоду, завдану із смертю її сестри ОСОБА_3 її представнику ОСОБА_4 , який від її імені, як потерпілої особи, повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про дорожньо-транспортну пригоду та в подальшому звернувся до МТСБУ із заявами про отримання відшкодування шкоди.

У подальшому 19.02.2021 вона шляхом зарахування на свою картку отримала у якості відшкодування збитків кошти у розмірі 21000,00 грн., про що остання надала до суду виписку по її особистому рахунку в банку за період з 18.02.2021 по 15.07.2022, меморіальний ордер, який досліджено судом в судовому засіданні. Будь яких інших коштів від страхової компанії, або від інших уповноважених осіб вона не отримувала.

Також, третя особа пояснила, що ОСОБА_1 добровільно відшкодувала їй витрати, пов`язані із похованням її сестри (ритуальні послуги, поминальний обід, тощо), претензій фінансового характеру до відповідача у неї немає, про що третя особа склала розписку.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачем по справі та третьою особою не надано до суду розписку, на яку вони посилаються у відзиві на позов та поясненнях, наданих ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо конкретно визначеної суми грошових коштів, які відповідач відшкодував потерпілій особі.

Враховуючи вищевикладене з відповідачки на користь МТСБУ підлягають стягненню в порядку регресу кошти частково в розмірі 21000,00 грн., які реально отримані потерпілою особою та підтверджуються зарахуванням вказаної суми на її особистий рахунок.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При подачі позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2684,00 грн. (а.с.1), який у зв`язку із частковим задоволенням позову підлягає стягненню з відповідача на користь позивача частково у розмірі 1/3 від частини задоволених вимог - 895,00 грн.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України () завдані збитки в порядку регресу у розмірі 21000,00 грн. та судові витрати у розмірі 895,00 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко