П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада 2024 року місто Київ

справа № 755/4776/24

провадження № 22-ц/824/12393/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал»

відповідач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Галагана В.І.

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернувся з позовом до суду про солідарне стягнення з відповідачів боргу за житлово-комунальні послуги у розмірі 22 649, 27 грн., з яких: 17 130, 87 грн. - заборгованість за житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення; 1 391, 48 грн. - 3 % річних; 4 126, 92 грн. - інфляційні витрати та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі у період з 01.12.2016 до 02.12.2021 отримували від позивача житлово-комунальні послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води на підставі публічного Договору, який був опубліковано 05.08.2014 в газеті «Хрещатик» № 110(4510) відносно квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, у зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань у відповідачів виникла заборгованість перед позивачем за надані послуги на загальну суму 22 649, 27 грн., що є предметом позовних вимог.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року частково задоволені позовні вимоги ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 2 452, 68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» судовий збір у розмірі 163, 95 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» судовий збір у розмірі 163, 95 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» 15 травня 2024 року через засоби поштового зв`язку подало апеляційну скаргу, в порядку ст.355 ЦПК України, безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, суд першої інстанції дійшов до висновків без повного та всебічного з`ясування обставин справи, суудом не надано оцінки всім аргументам, рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції застосував позовну давність, але не врахував те, що у п. 12 розділу «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX позовна давність продовжена для суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Також вважає помилковою відмову суду першої інстанції у стягненні з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат, а посилання на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», як підставу для відмови не обґрунтованою, оскільки цей закон стосується неустойки (штрафу чи пені), а не заявлених вимог. Звертає увагу, що положення ст. 549 ЦК України (штраф, пеня) та ст. 625 ЦК України (3 % річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природою. В першому випадку штраф і пеня мають штрафний характер, останні ж - компенсаційний.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 1 серпня 2024 року у складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції посилався на постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19» зі змінами, Закон України «Про правовий режим воєнного стану» та постанову Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», вважаючи, що в період дії карантину та воєнного стану стягнення судом пені, 3% річних та інфляційних втрат - заборонено.

Щодо стягнення основного боргу, то суд першої інстанції з урахуванням застосування позовної давності визначив період з 15.03.2021 по 02.12.2021, за який підлягає стягненню з відповідачів сума в розмірі 2 452, 68 грн.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія судді вважає за можливим вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги на підставі ч. 4 ст. 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Колегією суддів установлено, що 05.08.2014 в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання ПАТ «АК «Київводоканал», що перейменоване на ПрАТ «АК «Київводоканал», як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

Повідомленням визначено, що фізична особа (власник/квартиронаймач житлового приміщення у багатоквартирному будинку), що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов Договору. У разі відмови споживача від отримання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал», для оформлення припинення надання цих послуг.

За даними Довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА Загорський В.А., був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 14.09.1989 по 21.11.2022.

За даними Довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 05.04.2007 року по теперішній час.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 03.12.2021, укладеного між ТОВ «ФК «Гефест» та ТОВ «Далстон Реал», квартира АДРЕСА_3 (предмет іпотеки) до укладення цього Договору належала на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 27.02.1996.

За період з 01.12.2016 по 02.12.2021 у відповідачів виник борг за оплату житлово-комунальних послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 22 649, 27 грн., з яких: 17 130, 87 грн. - заборгованість за житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення, 1 391, 48 грн. - 3 проценти річних та 4 126, 92 грн. інфляційних втрат.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до положень вказаного Закону від 24.06.2004 № 1875-ІV в редакції, що діяла на момент опублікування та відповідно умов укладення публічного договору (оферти) (далі - Закон № 1875-ІV) та нової редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII) визначаються основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, та предметом його регулювання є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 20 Закону № 1875-ІV та п.1 ч.1 ст.7 Закону № 2189-VIII споживач має право вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-ІV та п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами

Відповідно до ст. 540 ЦК України, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний з кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

У запереченнях на позовну заяву, які містяться у матеріалах справи відповідачка ОСОБА_2 зазначає, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ТОВ «Далстон Реал» і як наслідок «кредитор після набуття у власність предмету іпотеки бере на себе усі зобов`язання щодо утримання предмету іпотеки», а тому зобов`язання щодо оплати комунальних послуг слід адресувати новим власникам.

Колегія суддів роз`яснює, що до укладення договору купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , між ТОВ «ФК «Гефест» та ТОВ «Далстон Реал», зазначена квартира належала на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 27.02.1996. Договір укладено 03.12.2021. Нарахування заборгованості за послугу з водопостачання та водовідведення здійснювалось з грудня 2016 року по грудень 2021 року. У цей період право власності на згадану квартиру належало відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому стягнення заборгованості правомірно пред`явлене до саме відповідачів (а.с. 19-21).

Щодо застосування позовної давності у спірних правовідносинах слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність -це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як убачається із матеріалів справи, а саме з «Розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення», нарахування заборгованості відповідачам здійснювалось з грудня 2016 року по грудень 2021 року (а.с.17-18).

Позивач звернувся до суду з позовом у березні 2024 року.

У відповідачів виникла заборгованість з грудня 2016 року. Зважаючи на те, що споживач зобов`язаний сплачувати щомісячні платежі за надані у попередньому місяці послуги з централізованого водопостачання і водовідведення, тому позовна давність має застосовуватися до відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

До спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до Закону України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон набрав чинності 02.04.2020, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Тобто, після застосування загальної позовної давності, періодом нарахування та стягнення заборгованості з відповідачів за послугу з водопостачання та водовідведення є період з квітня 2017 року по грудень 2021 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла до висновку, що сума основного боргу, яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів, розраховується за період з квітня 2017 року по грудень 2021 року і складає 13 008, 02 грн.

Позивач, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, просив в цій частині рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким до стягнути з відповідачів суму заборгованості в розмірі 10 718, 51 грн.

Разом з тим, оскільки колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції у повному обсязі, відповідно з відповідачів підлягає стягненню солідарно загальна сума заборгованості за період з квітня 2017 року по грудень 2021 року у розмірі 13 008, 02 грн.

Щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Чинним законодавством, крім заходів відповідальності штрафного характеру (таких як неустойка), передбачаються заходи відповідальності компенсаційного характеру.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Про звільнення від даних мір відповідальності в Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№ 530-ІХ від 17.03.2020) не вказано.

Таким чином, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№ 530-ІХ від 17.03.2020) боржник під час дії карантину та протягом 30 днів після його закінчення звільняється від сплати саме неустойки (штрафу чи пені).

При цьому, боржник, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити передбачені ст. 625 ЦК України інфляційні втрати за весь час прострочення і 3 % річних від простроченої суми, оскільки вказаним законом, на який послався суд першої інстанції, не врегульовано питання звільнення на період дії карантину та 30 днів після його закінчення від сплати передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України виплат.

Отже, на вказані обставини та норми закону суд першої інстанції увагу не звернув, не встановив правову природу неустойки (штраф, пеня) та акцесорних, компенсаційних виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних у розмірі 806, 56 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2 165, 82 грн. за період з квітня 2017 року по грудень 2021.

Відтак, з урахуванням позиції позивача, яка викладена в апеляційній скарзі, вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII (який введений в дію щодо цієї статті у листопаді 2019 року), споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає стягненню солідарно на користь позивача нарахована сума за останні три роки, починаючи з квітня 2017 року по грудень 2021 року в розмірі 13 008, 02 грн. основного боргу, 2 165, 82 грн. інфляційних втрат та 806, 56 грн. 3 % річних від простроченої суми заборгованості, що в загальному розмірі становить 15 980, 40 грн.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду згідно з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідачів.

Оскільки вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» підлягають стягненню судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору за подання позовної заяви в розмірі по 1 514 грн. з кожного, та за подання апеляційної скарги - по 2 271 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість за житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 13 008, 02 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2 165, 82 грн. та 3 % річних у розмірі 806, 56 грн., що в загальному розмірі становить 15 980, 40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» судовий збір в сумі 3 785 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» судовий збір в сумі 3 785 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус