КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/7445/24 Головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування розпорядження,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 19 квітня 2024 року виконувачем обов`язків першого заступника голови Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації прийнято розпорядження за № 288 «Про визначення способів участі батька у вихованні дитини», яким було визначено спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином щовівторка та четверга - з 18.30 год. до 20.00 год.; щосуботи - з 16.00 год. до 20.00 год. протягом двох місяців у присутності матері дитини - ОСОБА_1 , а надалі без її присутності.

Позивачка вважає, що оскаржуване розпорядження суперечить інтересам дитини та прийняте без урахування усіх обставин, які мають істотне значення, а саме: не вивчено умови життя батька дитини, його ставлення до батьківських обов`язків щодо утримання дитини, не взято до уваги відносини сина та батька, не враховано ставлення дитини до батька, не досліджено стан здоров`я дитини, не запропоновано участь психолога щодо налаштування відносин між дитиною та батьком.

Вказане розпорядження не відповідає дійсності, зокрема, членами комісії, як колегіального органу, не було отримано та не було вивчено повну і достовірну інформацію, яка необхідна для прийняття об`єктивного, неупередженого рішення, не досліджено документи та суть справи, не вчинено дій щодо дослідження психологічного стану дитини, відповідачами не взято до уваги інформацію щодо порушення кримінальних справ відносно ОСОБА_3 , а встановлений розпорядженням графік і порядок зустрічей батька з дитиною матимуть негативний вплив на нормальний розвиток дитини, її психічний та фізичний стан.

Просила суд визнати протиправним та скасувати розпорядження виконувача обов`язків першого заступника голови Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 квітня 2024 року № 288 «Про визначення способів участі батька ОСОБА_3 у вихованні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанціїобставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказала, що не погоджується із висновком суду в частині визнання Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації неналежним відповідачем у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що сам з власної ініціативи ухвалою про відкриття провадження у справі від 30 квітня 2024 року залучив ОСОБА_3 в якості третьої особи, хоча відповідно до статті 51 ЦПК України суд міг залучити його співвідповідачем.

ОСОБА_1 не оспорює право ОСОБА_3 на спілкування та участь у вихованні малолітньої дитини, а оскаржує розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 квітня 2024 року № 288 «Про визначення способів участі батька у вихованні дитини». Тобто, пред`явленні позовні вимоги не стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 . Спір між батьками на дату ухваленого оскаржуваного розпорядження щодо питання виховання дитини ОСОБА_2 взагалі був відсутній.

Позивачка звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що розгляд даної справи було здійснено в дуже короткі строки і упереджено.

Так, ухвалою суду від 30 квітня 2024 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання на 23 травня 2024 року, яке двічі відкладалось, а06 червня 2024 року підготовче засідання було закрито і справу призначено до судового розгляду по суті з повідомленням учасників справи на 13 червня 2024 року. Проте, вона заперечувала проти призначення справи до судового розгляду у зв`язку з тим, що не ознайомлена з матеріалами справи та відзив на позовну заяву від відповідачів не отримувала.

13 червня 2024 року в судовому засіданні ухвалено рішення про відмову в позові, проте вона просила оголосити перерву для підготовки до дебатів, але суд відмовив. Вступну та резолютивну частину рішення було оголошено о 13:28 год. згідно протоколу судового засідання, а повний текст рішення вона отримала в цей день на пошту о 14:49 год., тобто повний текст рішення був виготовлений судом через одну годину після оголошення його вступної та резолютивної частини.

Отже, розгляд справи по суті, яка є складною, відбувся в період із 30 травня 2024 року по 13 червня 2024 року, тобто за 13 календарних днів (11 робочих).

Окрім того, звертає увагу, що жодна сторона в ході розгляду справи не залучала до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 530/487/20, на правові висновки якої посилається в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції при відмові в позові.

Також позивачка в апеляційній скарзі наводить доводи щодо незаконності оскаржуваного розпорядження аналогічні тим, які містяться у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу відповіді просять вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, суд першої інстанції надав належну оцінку наданим сторонами доказам та дійсним обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги позивачки є безпідставними і надуманими, не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують висновків суду.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачів - Муханов А.І. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Позивачка 29 жовтня 2024 року надіслала до апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Третя особа у день судового засідання надіслав на електронну пошту апеляційного суду заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю подання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що ухвала про відкриття апеляційного провадження у справі разом з копією апеляційної скарги та доданими до неї матеріалами була надіслана та доставлена на електронну адресу ОСОБА_3 11 вересня 2024 року, проте у встановлений п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання вказаної ухвали останній не направив відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів у межах своїх повноважень, визначених положеннями статті 372 ЦПК України, визнала зазначені причини неявки третьої особи до суду неповажними і ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачів в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягаєзадоволенню з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2022 року у справі № 369/17788/21 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що був зареєстрований 10 жовтня 2015 року (а.с. 55, 78).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11)

Постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у справі № 369/8343/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 вересня 2022 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 67-76).

За даними довідки приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Байрамова Т.Р. від 11 квітня 2024 року № 72055986 заборгованість ОСОБА_3 по аліментам за виконавчим листом від 14 червня 2023 року № 369/8343/22 становить 19 227,57 грн (а.с. 37-40).

Згідно долученого позивачкою висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (протокол засідання від 10 квітня 2024 року № 4), орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 з матір`ю ОСОБА_1 , про що на засіданні комісії не було заперечено батьком дитини - ОСОБА_3 (а.с. 63, 64).

За даними довідок відділу реєстрації місця проживання ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_2 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачці (а.с. 56- 61).

Крім того, позивачкою долучено до матеріалів справи медичну документацію малолітнього ОСОБА_2 (а.с. 12-21).

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 квітня 2024 року № 288 «Про визначення способів участі батька у вихованні дитини» визначено участь батька ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином щовівторка та четверга - з 18.30 год. до 20.00 год.; щосуботи - з 16.00 год. до 20.00 год. протягом двох місяців у присутності матері дитини - ОСОБА_1 , а надалі без її присутності (а.с. 10).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_1 не визнає та оспорює право ОСОБА_3 на спілкування та участі у вихованні малолітньої дитини, тобто у справі спір виник між батьками щодо питання виховання дитини ОСОБА_2 . Таким чином, саме ОСОБА_3 повинен брати участь у справі в якості відповідача. Зазначене свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Питання про залучення належних співвідповідачів судом не вирішувалось, оскільки таке клопотання позивачка не заявляла, а суд позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати під час розгляду відповідачів та/або співвідповідачів, а тому встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 141 СК України визначено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).

За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (статті 158 СК України).

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (частина друга статті 159 СК України).

Отже, батько має право на звернення до органу опіки та піклування або до суду за захистом свого права на особисте спілкування і виховання дитини.

У справі, яка переглядається, позивачка не погоджується із розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 квітня 2024 року № 288 про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини та спілкування з нею.

Відповідачами у цьому спорі ОСОБА_1 визначила Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію та її структурний підрозділ - Службу у справах дітей та сім`ї. При цьому спір щодо порядку участі батька у вихованні дитини, побачення батька із сином існує між матір`ю ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_3 , який залучений третьою особою у справі.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет, підстави та відповідачів за пред`явленим позовом наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У відповідності до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Згідно із положеннями статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22) зазначено, що: «якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)). Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові».

У справі за позовом одного з батьків про визнання незаконним рішення органу опіки та піклування про визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні того з батьків, хто проживає окремо від неї, належними відповідачами є особа, за зверненням та на захист прав якої прийнято рішення (той з батьків, для якого визначено способи участі у вихованні дитини та спілкуванні), та орган опіки та піклування, рішення якого оскаржується.

Такий висновок узгоджується із висновком, висловленим у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 757/39693/20 (провадження у справі № 61-13261св21) та 02 лютого 2022 року у справі № 462/4724/20 (провадження № 61-19935св21).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що визнання протиправним та скасування оскаржуваного розпорядження безумовно вплине на права батька малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки цим розпорядженням вирішено питання щодо його участі у вихованні та спілкуванні із сином.

Зважаючи на викладене, оскільки позивачкою до участі у цій справі не залучені всі відповідачі, які мають відповідати за пред`явленим позовом, а саме батько дитини - ОСОБА_3 , за заявою та в інтересах якого оскаржуваним розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 квітня 2024 року № 288 встановлено порядок участі батька у виховані малолітньої дитини, суд першої інстанції з огляду визначений склад відповідачів, предмет і підстави позову та його обґрунтування, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 саме у зв`язку з неналежним складом відповідачів.

Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд був у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення чи відмову у задоволенні по суті спору, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові, вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав, в тому числі за необґрунтованості позовних вимог.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження, оскільки суб`єктний склад відповідачів у цій справі є неналежним, а клопотань про залучення до участі у справі ОСОБА_3 , як співвідповідача, ОСОБА_1 не заявляла, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу по суті протягом 13 днів після закриття підготовчого провадження не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки судом не порушені норми процесуального права.

Що стосується аргументів позивачки про те, що суд послався на постанову Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 530/487/20, яка не була залучена сторонами до матеріалів справи, то вони також не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд самостійно застосовує практику Верховного Суду при вирішенні спорів згідно вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Інші аргументи апеляційної скарги є власними тлумаченнями позивачкою спірних та процесуальних правовідносин сторін, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній