Провадження №2/389/975/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Берднікової Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Іваніни В.С., позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Урсаленка О.М., представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши увідкритому судовому засіданні в приміщенні суду міста Знам`янка Кіровоградської області цивільну справу, в порядку загального позовного провадження, за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства енергетики України про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, 19 грудня 2023 року звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтував тим, що з 22 вересня 1992 року мешкає у жиловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У зазначений житловий будинок заселився з сім?єю коли почав працювати у Олександрійському лінійному виробничому управлінні магістральних газопроводів. Проживає в ньому понад 25 років, утримує його у належному стані, проводить ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги. Так як він вселився у житловий будинок на законних підставах, правомірно займає вказаний будинок та користується ним понад 25 років, це надає йому право на звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності за набувальною давністю. Жодних претензій від будь кого щодо його проживання у будинку йому не пред`являлось.

На позовну заяву відповідачем - Міністерством енергетики України подано відзив, в якому вказано, що житловий будинок перебуває на балансі АТ «УКРТРАНСГАЗ» та є власністю держави де органом управління є Міненерго. Позивач був заселений з сім`єю у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , як працівник, коли почав працювати у Олександрійському лінійному виробничому управлінні магістральних ліній, а відтак увесь час знав, що майно перебуває у державній власності. Відповідно до ч.1 ст.345 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. До комунальної власності житловий будинок переданий не був, у зв`язку з чим позивач не зміг скористатися правом на приватизацію та приватизувати житло. Позивач обізнаний про власника на житловий будинок, а саме, що майно перебуває у державній власності, а сам позивач проживає у будинку як працівник. За вказаного відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . Крім того вказав, що позивачем не доведено належними та допустими доказами факт добросовісного та відкритого володіння будинком.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вказав, що житловий будинок є власністю держави Україна, і про це добре відомо позивачу.

Заслухавши присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що за даними паспорта громадянина України НОМЕР_1 та довідок Володимирівського старостинського округу Суботцівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 20 червня 2023 року №315-М, 316-М, позивач з 22 вересня 1992 року зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_2 . До складу його сім`ї входять: дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , онук ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які також проживають за вказаною адресою (а.с. 3,4,5).

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 27 лютого 2024 року, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності Державі Україна в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, . Право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер 19365279, видане 21 березня 2014 року, видавник: реєстраційна служба Знам`янського міськрайонного управління юстиції, державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_7 , на підставі акта державної приймальної комісії про прийом завершеного будівництвом об`єкта в експлуатацію від 04 грудня 1992 року. Дата, час державної реєстрації: 18 березня 2014 року (а.с.31-32).

З наданої відповідачем Інформації про державне майно за станом на 30 вересня 2023 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває на балансі АТ «УКРТРАНСГАЗ» та є власністю держави де органом управління є Міністерство енергетики України.

Також судом встановлено, що у 2019 році шляхом приєднання до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Міністерства охорони навколишнього природного середовища України було утворене нове Міністерство енергетики та захисту довкілля України. Постановою Кабінету міністрів України від 27 травня 2020 року №425 «Про деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство енергетики та захисту довкілля України перейменовано на Міністерство енергетики України.

Отже, на підставі досліджених доказів судом встановлено, що спірний житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у державній власності. Позивач був заселений у будинок разом з сім`єю як працівник 25 років тому і продовжує до теперішнього часу користуватися вказаним нерухомим майном. Зазначене свідчить про те, що позивач увесь час проживання в житловому будинку був обізнаний про власника будинку та що він володіє чужою річчю.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження №61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки сам по собі факт володіння позивачем спірним домоволодінням не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Житловий будинок є власнітю держави Україна, позивач був вселений у нього як працівник, а отже йому достеменно було відомо, що майно перебуває у державній власності і фактично є чужим майном, власник не відмовився від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, зазначене виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Відтак, позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем за подання позовної заяви до суду судовий збір суд відносить на його рахунок, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2,4,12,13, 81,89, 141, 200, 206, 223, 259, 263 -265, 274,354 ЦПК України суд,

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства енергетики України про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, відмовити.

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви до суду залишити по фактично понесеному.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - Держава України в особі Міністерства енергетики України, , місце знаходження: вулиця Хрещатик, буд.30, місто Київ, 01001.

Повний текст рішення складено - 30 вересня 2024 року.

Суддя Г.В. Берднікова