ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/2212/23
Номер провадження 22-ц/818/3085/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Березюк А.І.,

представника ОСОБА_1 адвоката Бакалкіна О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року в складі судді Бабенко Ю.П. у справі № 644/2212/23 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за централізоване опалення та гаряче водопостачання, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за централізоване опалення та гаряче водопостачання.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачки є споживачами послуг, які надає підприємство, за адресою: АДРЕСА_1 , однак внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за період з 01 липня 2014 року по 23 лютого 2022 року у них утворилася заборгованість, яка становить 85 484,84 грн. На цю суму нараховані інфляційні втрати в розмірі 10 512,44 грн та 3% річних 1652,57 грн. За кожен місяць відповідачам направлялись квитанції на оплату послуг, однак вони їх проігнорували.

Просили стягнути з відповідачів солідарно на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 липня 2014 року по 23 лютого 2022 року у сумі 85 484,84 грн, інфляційні витрати в сумі 10512,44 грн, 3% річних 1652,57 грн та судовий збір в сумі 2684,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено повністю, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 липня 2014 року по 23 лютого 2022 року в сумі 85 484,84 грн; індекс інфляції за час прострочення 10 512,44 грн; три відсотки річних від простроченої суми 1652,57 грн, а всього 97 649,85 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати на оплату судового збору в розмірі 2684,00 грн, по 1342,00 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачки не виконували належним чином свого обов`язку з оплати наданих їм послуг, тому наявні підстави для стягнення з них заборгованості, що утворилась з липня 2014 року, а також інфляційних втрат та 3% річних у солідарному порядку.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати частково та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові щодо вимог про стягнення заборгованості, що утворилась (згідно розрахунку) до 25 квітня 2020 року, застосувати до вимог у цій частині позовну давність, а також про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 10 512,44 грн та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1652,57 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми задоволенню не підлягають, оскільки їх розрахунок (відомість нарахувань) підписано представником позивача ОСОБА_3 , який довіреністю підприємства від 30 грудня 2022 року не уповноважений на складання розрахунків або відомостей, що підтверджують заборгованість. Вона не отримувала копії позовної заяви, ухвали про відкриття провадження, не була обізнана про перебування справи у провадженні суду першої інстанції та про її розгляд, у зв`язку з чим була позбавлена можливості заявити клопотання про сплив позовної давності. Вимоги позивача про стягнення заборгованості, яка виникла більш ніж за три роки до звернення до суду, а саме до 25 квітня 2020 року, заявлені поза межами строку позовної давності та задоволенню не підлягають.

02 серпня 2024 року електронною поштою та за допомогою системи «Електронний суд» через суд першої інстанції Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що відповідачі були належним чином повідомлені про відкриття провадження та призначення справи до розгляду. Заборгованість відповідачів міститься в базі персональних даних, їм щомісячно направлялись рахунки за послуги, також вони мають змогу користуватися електронним кабінетом. З будь-якими заявами щодо нарахованих платежів відповідачі до підприємства не звертались. Вказав, що період заборгованості з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року не виходить за межі строку позовної давності з урахуванням продовження таких строків на час дії карантину. Нарахування інфляційних втрат та 3% річних здійснено до початку введення воєнного стану.

В судове засідання апеляційного суду представник КП «Харківські теплові мережі» та відповідач ОСОБА_2 не з`явились.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 26 вересня 2024 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» отримано в електронному кабінеті 05 серпня 2024 року (а.с. 84).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 серпня 2024 року викликані оголошеннями (а.с. 75, 76).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Бакалкіна О. В., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 3).

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з теплопостачання в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку за вказаною адресою.

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг, однак відповідачі не виконували належним чином свої обов`язки зі своєчасного внесення в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги.

Як вбачається з відомостей про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , утворилася заборгованість, яка за період з 01 липня 2014 року по 23 лютого 2022 року склала 85 484,84 грн, з яких за період з березня 2017 року по лютий 2022 року 69 761,75 грн (а.с. 4-5, 89-90).

З відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за три роки з 01 квітня 2020 року по 28 лютого 2022 року вбачається, що за особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 нараховано інфляційні втрати в розмірі 10 512,44 грн та 3% в розмірі 1652,57 грн, а всього 12 165,01 грн (а.с. 6).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована, зокрема, тим, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи, у зв`язку з чим була позбавлена можливості заявити клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Тобто, пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівняно з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Крім того, у пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) звертається увага на те, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін і призначено судове засідання на 26 травня 2023 року о 09-30 годині.

26 травня 2023 року учасники справи не з`явились, розгляд справи відкладено на 10 липня 2023 року о 08-30 годині.

У матеріалах справи міститься повернута до суду першої інстанції копія ухвали про відкриття провадження у справі та призначене судове засідання на 26 травня 2023 року разом з копією позовної заяви з додатками, адресована ОСОБА_1 , з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 15-16).

Судова повістка на 10 липня 2023 року на ім`я ОСОБА_1 повернута до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 22-23).

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не отримувала з суду першої інстанції повідомлень про розгляд справи, а саме копію ухвали про відкриття провадження у справі та призначення судового засідання на 26 травня 2023 року разом з копією позовної заяви з додатками, у зв`язку з чим не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, та не мала можливості надати свої заперечення проти позову.

За таких умов, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.

Зазначене відповідає висновкам щодо застосування норм права, що викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21), постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справі № 2-1718/2010 (провадження № 61-5352св22), від 06 березня 2024 року в справі № 755/4205/14 (провадження № 61-3628св23).

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина 1статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон № 1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування,обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Положеннями частин 1, 2 та 3 статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 липня 2014 року по 23 лютого 2022 року надавались ОСОБА_1 , ОСОБА_2 послуги з централізованого опалення і підігріву води, які вони повинні оплатити.

З відомості нарахування та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що за період з 01 липня 2014 року по 23 лютого 2022 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачками оплата послуг здійснювалася не регулярно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 85 484,84 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачками до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачок заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачкам, матеріали справи не містять.

Разом з тим, щодо заявленого ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказала на пропуск позивачем строку позовної давності та неповідомлення її судом першої інстанції про розгляд справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Як вже зазначалось, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідачок. Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідачки про застосування позовної давності.

Оскільки ОСОБА_1 не була обізнана про наявність спору, не отримувала копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження в справі та призначення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів вважає, що заява про застосування позовної давності має бути прийнята та розглянута судом апеляційної інстанції, навіть з урахуванням того, що відповідачка не подавала її до суду першої інстанції.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався у квітні 2017 року до вимог за березень 2017 року, не закінчився у квітні 2020 року, а продовжений у порядку пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Установивши, що відповідачки належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 липня 2014 року по 23 лютого 2022 року у них утворилась заборгованість, однак, враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише 25 квітня 2023 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01 липня 2014 року по 01 квітня 2017 року. Відтак, вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки ОСОБА_1 заявлено вимогу про застосування строку позовної давності.

Враховуючи викладене вище, межі заявлених Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» позовних вимог, заяву відповідачки про застосування позовної давності, продовження визначеного статтею 257 ЦК України строку на період запровадження карантину Законом від 30 березня 2020 року, що набрав чинності 02 квітня 2020 року, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за надані послуги в межах позовної давності за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, яка становить 69 761,75 грн.

Щодо інфляційних втрат та 3% річних, то вони нараховані з 01 квітня 2020 року по 28 лютого 2022 року, тобто у межах строку позовної давності, тому підстав для відмови у їх стягненні не вбачається. Розрахунок позивача відповідачками не спростовано. Посилання ОСОБА_1 на те, що розрахунок (відомість нарахувань) підписано представником позивача ОСОБА_3 , який довіреністю підприємства від 30 грудня 2022 року не уповноважений на складання розрахунків або відомостей, що підтверджують заборгованість, є безпідставними, оскільки юрисконсульт підприємства ОСОБА_3 уповноважений на представництво його інтересів у системі судів загальної юрисдикції, та підписання ним відомості нарахувань інфляційних втрат та 3 % річних жодним чином не виходить за межі наданих йому повноважень.

З урахуванням викладеного, з відповідачок також підлягають солідарному стягненню 3% річних в розмірі 1652,57 грн та інфляційні втрати в розмірі 10 512,44 грн.

Отже, загальних розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» становить 81 926,76 грн (69 761,75 + 1652,57 + 10512,44).

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та солідарне стягнення з відповідачок на користь позивача заборгованості за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в загальному розмірі 81 926,76 грн.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» сплатило судовий збір у сумі 2684,00 грн (а.с. 2).

Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено частково, на 83,9%, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 2251,88 грн (2684 х 83,9%), по 1125,94 грн з кожної з відповідачок.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 4026,00 грн (а. с. 51). Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, відповідачці має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог 648,19 грн судового збору (4026*16,1%)

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 477,75 грн (1125,94 648,19). З ОСОБА_2 підлягає стягненню 1125,94 грн.

Дію оскаржуваного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року було зупинено ухвалою Харківського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 23 липня 2024 року, та у зв`язку з його скасуванням дія рішення не підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за централізоване опалення та гаряче водопостачання задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, місцезнаходження: м. Харків, вулиця Мефодіївська, 11) заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 69 761 (шістдесят дев`ять тисяч сімсот шістдесят одна) грн 75 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, місцезнаходження: м. Харків, вулиця Мефодіївська, 11) інфляційні витрати у розмірі 10 512 (десять тисяч п`ятсот дванадцять) грн 44 коп, суму трьох процентів річних у розмірі 1652 (одна тисяча шістсот п`ятдесят дві) грн 57 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, місцезнаходження: м. Харків, вулиця Мефодіївська, 11) витрати по сплаті судового збору в розмірі 477 (чотириста сімдесят сім) грн 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, місцезнаходження: м. Харків, вулиця Мефодіївська, 11) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1125 (одна тисяча сто двадцять п`ять) грн 94 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина