23.10.2024 Справа № 756/2762/24
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
____________________________________________________________________________
Унікальний № 756/2762/24
Провадження №2/756/2313/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

головуючого судді Диби О.В.,

за участю секретаря Загороднюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в обґрунтування якого посилався на те, що 02.06.2023 у м. Києві по просп. С.Бандери, 26-а, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачу автомобіля «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті чого вказаний автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 30.06.2023 відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Для визначення матеріального збитку заподіяного внаслідок пошкодження його автомобіля позивач звернувся до оцінювача ФО-П ОСОБА_3 , згідно висновку якого вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 , складає 436734 грн.

На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача в рахунок відшкодування майнової шкоди 436734 грн., а також судові витрати.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.07.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 23.09.2024, у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, в матеріалах справи міститься відзив представника відповідача, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що наданий стороною позивача звіт на підтвердження розміру завданих збитків не є належним доказом з огляду на порушення методики його складання та національного стандарту оцінки. Крім того, вказував, що позивач просить стягнути повну ринкову вартість пошкодженого автомобіля без врахування вартості його залишків, які залишилися у користуванні позивача, та вартість яких невідомо.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як убачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 (а.с. 10).

02.06.2023 о 20 год. 30 хв. у м. Києві по просп. С.Бандери, 26-а, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачу автомобіля «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , в результаті чого вказаний автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 30.06.2023 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. (а.с.16-19).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно звіту №1822 від 16.09.2023 про визначення вартості матеріального збитку автомобіля «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 , складеного ФО-П ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку завданого позивачу та ринкова вартість автомобіля склала 436734 грн., при цьому вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування коефіцієнту фізичного зносу становить 946 755,27 грн. (а.с.20-44).

У відповідності до ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Як убачається з пояснень відповідача, наданих в судових засіданнях, він керував належним позивачу автомобілем на правах оренди, на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди автомобіль мав страховий поліс, разом з тим будь-яких доказів на підтвердження вказаних тверджень не надав.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У частині третій ст. 12, ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема, статтею 1166 ЦК України.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на позивача покладено обов`язок доведення наявності шкоди та її розміру.

Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України).

Згідно із ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення ст. 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Згідно зі ст. 30 цього Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі ст. 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки та відповідають за завдану шкоду.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2021 у справі №204/5314/18 (провадження №61-17280св20), від 02.12.2021 у справі №753/17190/18 (провадження №61-4879св 21).

Крім того, механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлений Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 (далі - Методика).

Відповідно до пунктів 7.17, 7.18, 7.20 Методики якщо вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників розукомплектованого або аварійно пошкодженого КТЗ, перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень, то ринкова вартість такого КТЗ не розраховується. Відновлення такого КТЗ за принципом внеску є економічно недоцільним. У цьому випадку може бути визначена вартість утилізації КТЗ. Вартість утилізації КТЗ визначається як сума ринкової вартості технічно справних складників та вартості металобрухту складників, які залишилися, або із застосуванням методу питомої ваги окремої складової КТЗ від ринкової вартості КТЗ. Вартість технічно справних складників визначається на підставі результатів їх діагностування на спеціалізованому для даної моделі КТЗ підприємстві автосервісу, а у разі необхідності - дефектування.

Позивач вказує, що діями відповідача йому завдано збитків на суму 436734 грн., що становить ринкову вартість пошкодженого автомобіля позивача.

Водночас, як убачається з наданого позивачем звіту оцінювача, питання щодо визначення вартості транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди ним не досліджувалося, доказів щодо відчуження залишків автомобіля позивачем матеріали справи не містять.

З метою встановлення вказаних обставин, ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 29.04.2024, явку позивача в судове засідання було визнано обовязковою для дачі особистих пояснень.

Про постановлення вказаної ухвали позивач був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідними доказами (а.с 60). Вкахана ухвала суду стороною позивача була проігнорована.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено обставини, на які посилається сторона позивача при зверненні до суду із позовною заявою, у свою чергу, відповідач не визнає суму, яку просить позивач з нього стягнути та вказує на те, що сторона позивача не вчинила жодних дій для можливого узгодження такої вартості чи проведення відповідної оцінки в межах норм чинного законодавства.

Клопотання про призначення експертизи залишків пошкодженого транспортного засобу стороною позивача в ході розгляду справи не заявлялося, водночас, саме на позивача у деліктних правовідносинах покладено обов`язок доведення наявності шкоди та її розміру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 06.12.2007).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача у розмірі 436734 грн, оскільки виходячи із вартості автомобіля, без врахування залишкової вартості пошкодженого транспортного засобу, такі вимоги не є обґрунтованими.

Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , адреса листування: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомо, АДРЕСА_3 ) про відшкодування завданих збитків (шкоди) - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя: Олексій ДИБА