Провадження №: 2/336/480/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого - судді Щасливої О.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами кредитування,

В С Т А Н О В И В:

Товариств з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами.

В заяві вказує, що 30 вересня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень» та відповідачем укладено кредитний договір № .

27.01.2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги № 20230127, у зв`язку з цим в означений день права грошової вимоги по відношенню до акціонерного товариства «Ідея Банк», в тому числі і за договором кредитування, укладеним з ОСОБА_1 перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «європейська агенція з повернення боргів».

Логічним підтвердженням передачі цього права є витяг з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу.

Всупереч умов кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання, не повернув кредитні кошти у встановлений строк.

Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором № від 30.09.2021 року у розмірі 13 623 грн. 18 коп., з яких сума заборгованості за тілом кредиту 7413 грн. 69 коп., заборгованість за річними відсотками у розмірі 0,69 грн., заборгованість за щомісячними відсотками 6208 грн. 80 коп., яку просили стягнути на свою користь.

25.01.2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та відповідачем укладено договір позики № .

24.11.2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 24/11-22, у зв`язку з цим в означений день права грошової вимоги по відношенню до акціонерного товариства «Ідея Банк», в тому числі і за договором кредитування, укладеним з ОСОБА_1 перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Логічним підтвердженням передачі цього права є витяг з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу.

Всупереч умов кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання, не повернув кредитні кошти у встановлений строк.

Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором № від 25.01.2022 року у розмірі 18 489 грн. 44 коп., з яких сума заборгованості за тілом кредиту 3896 грн. 78 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 14 592 грн. 66 коп., яку просили стягнути на свою користь.

Крім того, просить про покладення на відповідача судового збору в сумі 2684 грн., попередньо сплаченого позивачем.

Ухвалою судді від 29.02.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання, в розумінні положень ст.279 ЦПК України, не надходило.

Представником відповідача адвокатом Петровим Г.М. подано відзив на позовну заяву, який мотивованим тим, що позивачем не надано жодного первинного бухгалтерського документа, що підтверджував би факт здійснення господарської операції, в тому числі, надання кредитних коштів первісними кредиторами відповідачу, оплати відповідачем певних сум по кредиту, нарахування відсотків тощо.

Посилався на Постанову Верховного Суду у від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц, в якій відображення стала позиція Верховного Суду стосовно необхідності дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості. Причому важливими є наступні висновки: 1. «Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком.» Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.» Тобто, для доведення існування ймовірної заборгованості та встановлення розміру даної ймовірної заборгованості Відповідача перед Первісними кредиторами (а отже, і перед Позивачем), Позивач зобов`язаний був надати банківські виписки, платіжні доручення, меморіальні ордери та/або інші первинні бухгалтерські документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

До позовної заяви не було надано взагалі жодного документу, який хоч якось пояснював б факт переведення коштів на рахунок Відповідача Первісними кредиторами. Таким чином, жодний з первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Позивачем наданий не був, а отже суд фізично не має можливості встановити існування заборгованості Відповідача перед Позивачем та можливий розмір такої заборгованості.

Крім того, зазначає, що позивач після передачі йому права вимоги за кредитними договорами, не здійснював жодних нарахувань, а суми заборгованості передані йому в такому вигляді Первісним кредитором за Договором факторингу. На підтвердження своїх позовних вимог Позивач подає разом з позовною заявою розрахунки заборгованості по кожному з Кредитних договорів. Однак, надані Позивачем разом з позовною заявою розрахунки заборгованості складені відповідно самим Позивачем і не містять жодного підпису представників первісних кредиторів, жодного підтвердження реальності господарської операції: з них не можливо вирахувати, коли заборгованість була переведена в прострочену, чи були сплати з боку відповідача, який був порядок нарахування відсотків, в якому розмірі вони були нараховані, коли вони були нараховані, тощо. Розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Тому, надані Розрахунки заборгованості не є належними доказами суми заборгованості, оскільки з них в принципі не можливо встановити формування заборгованості та її складові. Окрім того, надані Позивачем разом з позовом розрахунки заборгованості по кредитним договорам містить лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду.

Також, зазначив, що позивачем при зверненні до суду порушені правила об`єднання позовних вимог, оскільки в позовні вимоги ґрунтуються на двох договорах, кожен з яких, незважаючи на однаковий суб`єктивний склад та правову природу, породжує різні взаємні права та обов`язки, які хоч і є подібними, але стосуються окремих предметів доказування. Просив відмовити у задоволенні вимог з наведених підстав.

В свою чергу представником позивача надано відповідь на відзив за змістом якої просить про задоволення заявлених вимог, з підстав наведених у відповіді.

Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Згідно з положеннями ч. 4, 5 ст. 188 ЦПК України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом; не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Оцінюючи доводи та заперечення представників сторін у справі, виходячи з положень ч. 1 та ч. 2 ст. 188 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами пов`язані між собою і можуть бути розглянуті в одному провадженні, оскільки пред`явлені одним позивачем до того самого відповідача.

Судом встановлено, що відповідно до договору № від 30.09.2021 року, укладеного 13.01.2021, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень», який має позначку про його електронне підписання позикодавцем та позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора.

За договором відступлення права вимоги № 20230127 від 27.01.2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло від товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень» право вимоги за кредитними договорами, у тому числі й право вимоги до ОСОБА_1 . первісним кредитором якого було товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень» за кредитним договором № за яким рахується борг у розмірі 13 623 грн. 18 коп. у відповідності до розрахунку заборгованості.

Також, позивачем надано витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги на виконання договору про відступлення прав вимоги № 20230127, де значиться боржник ОСОБА_1 за кредитним договором № з заборгованістю 13 623 грн. 18 коп.

Кредитний договір має відмітку про його електронне підписання позичальником за допомогою одноразового електронного ідентифікатора.

Жодних відомостей щодо проведення транзакцій товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень» для перерахування кредитних коштів на банківський рахунок, який належить саме ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Крім того, 25.01.2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та відповідачем укладено договір позики № .

24.11.2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 24/11-22, у зв`язку з цим в означений день права грошової вимоги по відношенню до акціонерного товариства «Ідея Банк», в тому числі і за договором кредитування, укладеним з ОСОБА_1 перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за яким рахується борг у розмірі 18 489 грн. 44 коп. у відповідності до розрахунку заборгованості.

Жодних відомостей щодо проведення транзакцій товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» для перерахування кредитних коштів на банківський рахунок, який належить саме ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно з частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З наданих позивачем документів слідує, що кредитний договір № /1 від 24.01.2022 року між сторонами укладалися в електронній формі. При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, що саме ОСОБА_1 , а не інша особа, підписувала за допомогою одноразового ідентифікатора у електронному вигляді кредитний договір та позивачем не надано доказів щодо отримання кредитних коштів саме відповідачем.

Позивач не скористався своїм правом на витребування доказів і не заявляв клопотань про витребування з банківських установ відомостей щодо отримання кредитних коштів ОСОБА_1 у первісних кредиторів.

У своїй відповіді на відзив зазначив, що з метою надання вичерпної інформації по справі, позивач звернувся до первісних кредиторів з відповідним запитом про надання інформації про перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 , однак відповіді позивачем не отримано, в разі отримання додаткових доказів, вони будуть долучені до матеріалів справи. Але суду так і не надано жодних належних та допустимих доказів, підтверджуючих отримання ОСОБА_1 кредитних коштів від первинних кредиторів.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

У ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частинах першій та другій ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч.1 ст. 642 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення.

Позивач посилається у якості доказів наявності заборгованості на витяги з реєстрів боржників, отримані під час відступлення права вимоги та розрахунки боргу. Однак такі реєстри та розрахунки, самі собою, не є належним доказом, що підтверджує наявність та розмір боргу, оскільки не містять даних про видачу та отримання кредитних коштів, або за яким банківським рахунком зроблено цей витяг. Таким чином, подані позивачем докази щодо заборгованості, не є підтвердженням виконаних банківських операцій. Суд позбавлений можливості перевірити чи виникла зазначена заборгованість саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору. З поданих до суду доказів неможливо встановити взагалі факт укладення кредитного договору беззаперечно із відповідачем.

Згідно з Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 №578/5 до первинних документів, які фіксують факт виконання операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і у податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Банківська виписка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні.

Отже, надані позивачем витяги з реєстрів боржників та розрахунки боргу не є доказом розміру боргу, який позивач просить стягнути, оскільки позивачем не доведено отримання кредитних коштів, а також розмір і складові дійсної заборгованості за вказаними кредитними договорами.

З огляду на наведене суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 512, 514, 526, 527, 530, 611, 612, 625, 626, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 55, 77-82, 141, 259, 263-265, 273, 284, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволені позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами кредитування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Щаслива