провадження № 22-ц/824/3554/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управсервіс-Голосіїв» про стягнення грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача 18 783,20 грн. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02 січня 2019 року по 23 січня 2023 року позивач знаходилася у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у дублікаті її трудової книжки серії НОМЕР_1 , працюючи на посаді диспетчера. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Управсервіс-Голосіїв» позивачу невиплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку тривалістю 96 календарних днів. 23 січня 2023 року її звільнено з роботи за угодою сторін, згідно наказу № 3-К від 23 січня 2023 року, однак у день її звільнення відповідач не здійснив нарахування та виплату належних їй коштів, що не відповідає положенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Управсервіс-Голосіїв» на користь ОСОБА_1 різницю недоотриманої компенсації за невикористані відпустки в розмірі 831,20 грн.В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушенням норм матеріального права, що призвело до неповного з`ясування обставин, що маються значення для справи, неповного дослідження та оцінки доказів по справі, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує про те, що суд першої інстанції в своєму рішенні безпідставно вказав про те, що посилання позивача на фальшивість видаткового ордеру від 30 січня 2023 року, є її власними судженнями та припущеннями. В рішенні суду зазначено, що ОСОБА_1 не стверджувала та не доводила, що вона вказаний документ не підписувала, як наслідок, не зверталася до суду з клопотанням про витребування оригіналу оспорюваного документа для призначення судової почеркознавчої експертизи. Однак, позивач стверджувала, що копія ордеру, яку надав суду відповідач є фальшивим, не погоджуючись з тим, що вона взагалі його підписувала, а стверджувала, що підписувала зовсім інший документ, із вказанням іншої суми коштів - 7 925 грн. Разом з тим, суд першої інстанції, не зважаючи на такі ствердження, не виконав вимоги п. 6 ст. 95 ЦПК України. Крім того, суд першої інстанції зовсім не звернув уваги та не надав належної оцінки твердженням позивача на невідповідність наданої копії ордеру, що на думку позивача є неповнотою з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Також, в апеляційній скарзі позивач просить витребувати у відповідача оригінал видаткового касового ордеру б/н від 30 січня 2023 року, який виданий на підставі платіжної відомості № 3 від 23 січня 2023 року.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 повинна була надати всі наявні у неї докази на підтвердження заявлених позовних вимог. Якщо такі докази у позивача були відсутні, вона не була позбавлена права заявити клопотання про витребування доказів у суді першої інстанції, однак, цього не зробила.

За змістом ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про витребування доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 02 січня 2019 року по 23 січня 2023 року позивач перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Управсервіс-Голосіїв», працюючи на посаді диспетчера, що підтверджується витягом із записів у дублікаті трудової книжки ОСОБА_1 від 23 листопада 2010 року серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Наказом відповідача від 23 січня 2023 року № 3-К ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Також у наказі зазначено: бухгалтеру провести остаточний розрахунок, видати копію наказу про звільнення працівника та повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні (а.с. 8).

Згідно з розрахунком позивача, сума ненарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку за 96 календарних днів, становить 18 783,20 грн.

При цьому, відповідно до розрахунку бухгалтера ТОВ «Управсервіс-Голосіїв» від 23 січня 2023 року, компенсація за дні невикористаної відпустки при звільненні позивача становить 21 982,38 грн., кількість днів компенсації: 98 календарних днів (а.с. 44, 44 зворот).

Згідно видатковим касовим ордером від 30 січня 2023 року, ОСОБА_1 видано готівкою 17 952,00 грн. В графі «підпис одержувача» наявний відповідний підпис позивача (а.с. 56).

Статтею ст. 43 Конституції України кожному громадянину гарантовано право на працю; на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

За ст. 74, 79 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Нормою ст.83 цього Кодексу передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з положеннями ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Нормою ст. 24 вказаного Закону визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівникові, має розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивач посилалася на те, що під час звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, не компенсовано не використані відпустки за період з 02 січня 2019 року по 23 січня 2023 року, а саме 96 днів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем була нарахована позивачу, але не в повному обсязі виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку, а саме: з нарахованих 21 982,38 грн., виплачена 30 січня 2023 року ОСОБА_1 17 952,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 30 січня 2023 року, в зв`язку з чим, діями відповідача порушено положення трудового законодавства та права позивача на своєчасне отримання грошової компенсації за всі невикористані нею дні щорічної відпустки, а тому порушене право позивача підлягає відновленню з огляду на заявлені позовні вимоги (18 783,20 грн.), а також встановлений ст. ст. 2,13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, шляхом стягнення з відповідача на її користь різниці недоотриманої компенсації за невикористані відпустки в розмірі 831,20 грн. (18 783,20-17 952,00).

Відповідачем рішення не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги позивача в частині, що суд першої інстанції не виконав вимоги п. 6. ч. 95 ЦПК України, щодо витребування у відповідача оригіналу письмового доказу і тим самим порушив норми матеріального та процесуального права, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд був зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.

Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами частини другої, шостої статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в суді першої інстанції клопотань про витребування оригіналів наданих відповідачем доказів не заявляла.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом звернення до суду із повідомленням про фальшивість наданих доказів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, що в силу вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.