Справа № 607/9509/23
Провадження №2/951/10/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року

Козівський районний суд Тернопільської області

у складі головуючої судді Гриновець О. Б.

з участю секретаря судового засідання Барилко А. А.

позивача ОСОБА_1 та його представниці ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Козова Тернопільської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації договору

у с т а н о в и в:

позовні вимоги.

29.05.2023 адвокат Скиба Л. С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації договору.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача, після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 ; у встановлений законом строк позивач звернувся до Козівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом; в 2020 році дізнався, що ОСОБА_3 є власником вказаного вище житлового будинку згідно з договору дарування від 21.06.2005. Позивач зазначає, що відповідно до рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12.05.2005 за ОСОБА_5 (батьком) визнано 2/3 частини будинковолодіння після смерті ОСОБА_6 й ОСОБА_7 ; таке рішення було винесено із порушенням його прав та законних інтересів, оскільки заяву про відмову від прийняття спадщини не подавав, мав рівні права щодо спадщини серед інших спадкоємців за законом першої черги; 21.05.2005 батько позивача ОСОБА_5 оформив договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями на ОСОБА_3 згідно з свідоцтва про право власності від 14.06.2005 на 1/3 частину будинку й рішення суду від 12.05.2005 на 2/3 частини будинку; 25.07.2007 проведена державна реєстрації на таке будинковолодіння. Вважає, що 1/3 частки житлового будинку після смерті батька має належати йому. Вказує, що у зв`язку із важкою хворобою, необхідністю купівлі дорогих медикаментів, скрутним матеріальним становищем, не мав можливості раніше оформити свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння; вважається таким, що прийняв спадщину, став одним із співвласників спадщини за законом; батько позивача набув право власності на весь житловий будинок без належних на те правових підстав, не врахувавши частки інших спадкоємців; без визнання договору дарування недійним та витребування майна із чужого незаконного володіння, позивач не може оформити свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно. Втім просить витребувати у ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та визнати договір дарування серії ВСС № 649326 від 21.06.2005, зареєстрований в реєстрі за № 74 на вищевказане будинковолодіння недійсним та скасувати державну реєстрацію такого.

Зміст інших заяв по суті справи.

10.08.2023 відповідач ОСОБА_3 подала до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Серед іншого, зазначила, що вона є законним власником будинковолодіння згідно з договору дарування ОСОБА_5 . Так, останньому таке будинковолодіння належало на підставі свідоцтва про право власності на 1/3 частину й рішення Козівського районного суду Тернопільської області на 2/3 частини. При укладенні та посвідченні договору дарування приватним нотаріусом Козівського районного нотаріального округу було перевірено належність житлового будинку з надвірними будівлями, що відчужуються. Тому ОСОБА_5 мав усі законні передумови для відчуження вказаного вище будинковолодіння. Відповідач зазначає, що не існує жодних правових підстав для визнання недійсним договору дарування, оскільки при його укладенні були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Більше того, питання про недійсність договору вже було предметом судового розгляду. Відповідно до рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 10.08.2022 у справі № 951/998/20 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено. Разом з тим, у мотивувальній частині рішення судом вказано на відсутність підстав для визнання договору дарування серії ВСС № 649326 від 21.06.2005 недійним. Суд апеляційної інстанції дане рішення залишив без змін. Крім того, ОСОБА_3 вважає, що у даному випадку має місце сплив строку позовної давності.

10.10.2023 представник ОСОБА_1 адвокат Скиба Л. С. через канцелярію суду подала пояснення, відповідно до яких стверджує, що домоволодіння на АДРЕСА_1 належало колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_5 , а членами: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Право власності станом на 15.04.1991 на спірний житловий будинок, як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні, перетворилося на спільну часткову власність членів такого двору в рівних частиках по 1/3 частці кожному, які не втратили права на частку. ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини до Козівської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_6 , а тому є одним із спадкоємців за законом першої черги, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину. Крім того, у поясненнях зазначає, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 й на час її смерті з нею проживали ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , а тому ОСОБА_6 фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, так як не заявила про відмову від спадщини і її частка становила 2/3.

30.10.2023 представник ОСОБА_3 адвокат Денисовський М. Д. подав до суду відповідь на пояснення, відповідно до яких зазначає, що стороною позивача не доведено відсутність у відповідача правових підстав володіння майном; не наведено жодних підстав, які заперечують дійсність договору дарування, не вказано жодної з умов чинності правочину, якої не дотримали ОСОБА_3 й ОСОБА_5 в момент укладення договору дарування. Вважає, що такий договір не може бути визнаний недійним, оскільки відсутні будь-які підстави, які б заперечували його дійсність, а тому не можливе і задоволення його вимоги про скасування державної реєстрації такого.

Позиції сторін та їх представників в судовому засіданні.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представниця ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги, просили задовольнити такі в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог, просили у таких відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Процесуальні дії у справі.

17.07.2023 ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області Гриновець О. Б. прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у справі.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 16.08.2023 закрито підготовче провадження й справу призначено до судового розгляду по суті.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дойшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач на підтвердження позовних вимог подав наступні докази: копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого 26.08.1959; копію рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 12.05.2005; копію договору дарування житлового будинку серії ВСС № 649326 від 21.06.2005, зареєстрованого в реєстрі за № 714; копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.06.2005 серії ЯЯЯ № 100331; копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7866134 від 25.07.2005; копію Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 230586306 від 02.11.2020; копію інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 61821529 від 25.09.2020; копію довідки Денисівського старостинського округу Купчинецької сільської ради Козівського району Тернопільської області № 360-1 від 22.10.2020 тощо.

При розгляді цієї справи правове значення для суду при вирішенні спору має значення цивільна справа № 951/998/20, оглянута судом.

Згідно з рішення Козівського районного суду Тернопільської області у справі № 951/998/20 від 10.08.2022 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Козівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно. Суд першої інстанції, серед іншого, зазначив, що не вбачає жодних підстав для визнання недійсним договору дарування серії ВСС № 649326 від 21.06.2005, зареєстрованого в реєстрі за № 74 на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з невідповідністю його змісту вимогам 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до постанови Тернопільського апеляційного суду від 27.12.2022 рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 10.08.2022 - залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з підстав, зазначених у такій.

Частиною 4 статтею 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тож суд вважає, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі № 951/998/20, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді цієї справи в якій беруть участь ті ж самі особи щодо якої встановлені ці обставини.

Щодо вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 чинної редакції ЦПК України).

Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права.

За вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Згідно із п. 21 вказаної постанови у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Отож, на підставі безпосередньо досліджених та оцінених у справі доказів, судом встановлено й підтверджено матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем згідно з договору дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 в ОСОБА_5 , який мав право його відчужувати.

Заразом обставини вибуття житлового будинку з володіння ОСОБА_5 мають значення і для висновку про відсутність підстав для втручання у мирне володіння майном добросовісним набувачем, яка набула спірне майно за безвідплатним договором в останнього, адже не може добросовісний набувач відповідати за діяльність (бездіяльність) інших осіб по оформленню своїх спадкових прав, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Суд визнає недостатніми й неналежними подані стороною позивача докази, оскільки такі не містять у собі інформації щодо предмета позовних вимог, вони логічно не пов`язані з тими обставинами, які б підтверджували наявність підстав для витребування майна із чужого незаконного володіння.

Тож суд доходить висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України

ухвалив:

відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації договору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 27.05.2024.

Відомості щодо учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; дані паспорта: серія НОМЕР_3 , виданий Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області 03.06.2001;

відповідач ОСОБА_3 ; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; дані паспорта: відсутні.

Суддя О. Б. Гриновець