Провадження № 2/752/5071/24
РІШЕННЯ

Іменем України

04 листопада 2024 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши в приміщенні суду в м.Києві в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна, -

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року позивачка ОСОБА_1 , через адвоката Мельник О.В. (ордер № 1607018 від 10 травня 2024р. а.с.68), звернулась до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна, в прохальній частині якого просила стягнути в порядку регресу на свою користь сплачені кошти на утримання спільної сумісної власності у розмірі 37 102,75 грн., стягнути судовий збір. У позові вказується про попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, які позивачка планує понести.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві власності по частині квартира АДРЕСА_1 , яке було набуто у такій черговості: 09 квітня 1996 року відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № 432 сторони набули по частині; 12 серпня 2011 року відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2012 року сторони були у спадок по 1/12 частки (по 1/3 від частки квартири); 30 січня 2021 року відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 вересня 2021 року сторони були у спадок по 1/6 частки (по 1/2 від 1/3) частки квартири.

Отже, за період з 12 серпня 2011 року по 30 січня 2021 року сторонами належало по 1/3 частки вказаної квартири на праві власності, з 31 січня 2021 року по теперішній час належить на частки квартири.

Вказується, що відповідач ОСОБА_2 багато років не проживає у спірній квартирі, не приймає участі в її утриманні. Всі витрати з утримання спільної часткової власності несе позивач, яка згідно квитанцій сплатила до січня 2021 року - 19 236,29 грн., а з лютого 2021 року - 61 381,29 грн.

Враховуючи частку ОСОБА_2 у спільній власності, підлягає стягненню на користь позивачки 1/3 частина від суми 19 236,29 грн., що становить 6 412,10 грн. та частина від 57 759,07 грн., що становить 30 690,65 грн., а всього - 37 102,75 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, сторонами роз`яснено права щодо подання відповідних заяв, отримання інформації по справі (а.с.77,78).

Стороною відповідачки в особі адвоката Ковальової О.О. (ордер № 0042395 від 18 червня 2024р. а.с.95), подано відзив на позовну заяву (а.с.92-96).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вважає їх безпідставними, оскільки ОСОБА_1 фактично користується спірною квартирою, а ОСОБА_2 квартирою не користується.

Повідомляє, що відповідачка пропонувала позивачці викупити належну відповідачці частку квартири, або здійснити спільний продаж квартири з подальшим поділом коштів, проте на такі пропозиції позивачка не погодилась, що стало приводом звернення відповідачки до Оболонського районного суду міста Києва з позовом про встановлення порядку користування квартирою (справа 756/2944/24), справа у суді ще не розглянута.

Вказується, що надані позивачкою платіжні інструкції про оплату витрат на утримання будинку та прибудинкової території, послуг за центральне опалення, абонентське обслуговування будинкових лічильників, за холодне водопостачання, водовідведення, вивезення побутових відходів за деякі місяці 2019-2024 року є неналежними і допустимими доказами, оскільки не містять даних про складові понесених витрат, проведені обслуговуючими організаціями нарахування, відповідний тариф та період надання послуг, що позбавляє можливості перевірити правильність розрахунків позивача. Вказується, що витрати на утримання квартири не можуть бути нараховані суми, сплачені за комунальні послуги, обсяг яких обліковується квартирними лічильниками або залежить від зареєстрованих осіб, тому не підлягають стягненню витрати позивачки холодного водопостачання в сумі 1 016,22 грн. за квітень 2024 року та оплачені 07 травня 2024 року; послуги з вивезення побутових відходів в сумі 81,54 грн. за березень 2024 року, які сплачено 07 травня 2024 року.

Також вказується, що деякі платіжні інструкції повторюються.

У відзиві на позовну заяву ставиться питання про застосування строку позовної давності. Представником позивачки адвокатом Мельник О.В. подано відповідь на відзив на позовну заяву, де, заперечуючи проти доводів сторони відповідачки, наведених у відзиві на позовну заяву, вказується наступне (а.с.97-160).

Заява про застосування строку позовної давності є безпідставною, оскільки під час дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахування заходів щодо запобіганню короновірусної хвороби (COVID-19), за приписами Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

В подальшу постановами Кабінету Міністрів України строк дії карантину на всій території України продовжувався до 01 липня 2023 року, отже звернення до суду з даним позовом відбулось в межах строку позовної давності.

Вказується, що фактично сторона відповідачки погоджується з необхідністю нести витрати у випадку їх підтвердження, відтак стороною позивачки надаються роздруківки з офіційного сайту Комунального концерну «Центр комунального сервісу», який з 2015 року акумулює сферу обслуговування споживачів в житлово-комунальних послугах в електронному вигляді. У наданих квитанціях вказується вид послуг, які сплачено позивачкою.

Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, сторони є співвласниками квартири - кожній із сторін належить по частини кв. АДРЕСА_1 .

Так, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 09 квітня 1996 року, розпорядження № 432, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_3 та членам її сім`ї - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в рівних долях. Розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду від 05 жовтня 2021 року № 1047-В внесено зміни до даного свідоцтва про право власності на житло щодо виправлення прізвища власників « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7» (а.с.10,11).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 грудня 2012 року, реєстраційний номер Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори № 6299, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності у порядку спадкування за законом по 1/3 частки на кв. АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом сторони від 16 вересня 2021 року, реєстраційний номер Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори № 3-348, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у порядку спадкування за законом право власності по 1/2 частки на кв. АДРЕСА_1 (а.с.13).

За матеріалами справи сторонами не заперечується розмір часток у належній їм на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 319, 322 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка, зокрема, є власником (співвласником) нерухомого майна.

Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону).

Оплата за отриману теплову енергію (централізоване опалення) та квартирна плата з обслуговування багатоквартирного будинку нараховується згідно площі квартири незалежно від фактичного у ній проживання її власників. Всі інші платежі, зокрема, використання холодної, гарячої води, природного газу, електричної енергії - здійснюються відповідно до нарахованих показів встановлених у квартирі лічильників.

У позові вказується, що з 12 серпня 2011 року по 30 січня 2021 року позивачка сплачувала за 1/3 частину (частка відповідачки у майні) розміру комунальних послуг у сумі 6 412,10 грн. від загально-сплаченої суми 19 236,29 грн. (19 236,29 : 3).

На обґрунтування таких витрат позивачкою надано платіжні інструкції за період з вересня 2019 року по січень 2021 року (а.с.15-27).

Також, позивачкою вказується, що з 31 січня 2021 року вона сплачувала за 1/2 частину (частка відповідачки у майні) розміру комунальних послуг у сумі 30 690,65 грн. від загально-сплаченої суми 57 759,07 грн. (57 759,07 : 2).

На підтвердження оплати за надані комунальні послуги після 31 січня 2021 року позивачкою надано платіжні інструкції за вказаний період (а.с.28-67).

Однак, при сплаті позивачкою за комунальні послуги у розмірі 57 759,07 грн., відповідна частина, яка припадає на відповідачку, повинна становити 28 879,53 грн. (57 759,07:2).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього /pravo1/T030435.html?pravo=1" title="Цивільний кодекс України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003">Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Згідно правового висновку Верховного суду по справі № 592/3181/16-ц від 13 грудня 2018 року кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги ( регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Дана позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

Отже, оскільки сторони є співвласниками у відповідних частках квартири АДРЕСА_1 , тому відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово - комунальні послуги, встановлені договором або законом.

У позові вказується, що відповідачка тривалий час не проживає у спірній квартирі, не вказуючи конкретно який період часу. Також, у відзиві на позовну заяву вказується, що відповідачка не користується квартирою, не намагалась вселитися у квартиру, однак такі обставини не звільняють від обов`язку утримання своєї власності, у даному випадку частки у праві власності відповідача у квартирі.

У відзиві на позовну заяву зазначалось, між сторонами існувала домовленість, що відповідачка не несе витрати на утримання квартири, оскільки фактично нею не користується, проте будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем суду не надано.

Стороною позивачки додано до відповіді на відзив копії рахунків нарахувань з 2019 року з визначенням тарифів за послуги (а.с.102-158).

Водночас, слід зазначити, що позивачкою надано декілька однакових платіжних інструкції, зокрема: надано дві однакові платіжні інструкції № 0.0..6 від 21 лютого 2022 року на суму 31,07 грн.; однакові платіжні інструкції № 0.0..5 від 21 лютого 2022 року на суму 35,19 грн (а.с.49,51); однакові платіжні інструкції № 0.0..4 від 21 лютого 2022 року на суму 23,52 грн.; однакові платіжні інструкції № 0.0..2 від 21 лютого 2022 року на суму 2 228,49 грн., (а.с.48,50); дві однакові платіжні інструкції № 0.0..3 від 21 лютого 2022 року на суму 473,27 грн. (а.с.47,51а).

Отже, оскільки платежі в сумі 31,07 грн.+35,19 грн. + 23,52 грн.+ 2 228,49 грн.+473,27 грн. повторюються за однаковими платіжними інструкціями, що загалом становить 2 791,54 грн., їх слід відрахувати від тієї суми (28 879,53), яка підлягає стягненню з відповідачки за вказаний період відповідно до її частки (1/2) у майні, що становить 26 087,99 грн. (28 879,53 - 2 791,54).

Окрім того, від суми на утримання спільної сумісної власності сторін необхідно також відрахувати оплату у розмірі 1 016,22 грн. за централізоване постачання холодної води та водовідведення, нараховані відповідно до показників лічильників за квітень 2024 року та сплачені позивачем за платіжною інструкцією № 0.0..1 08 травня 2024 року (а.с. 67).

Отже, за період з 31 січня 2021 року витрати на утримання майна в порядку регресу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 25 071,77 грн. (26 087,99 - 1 016,22).

Що стосується заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України встановлений карантин.

В подальшому дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 до 30 червня 2023 року.

Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Неодноразовими Указами Президента України воєнний став в України продовжувався і на час розгляду справи в суді строк дії воєнного стану в країні триває.

Згідно з п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Окрім того, позивачкою надано платіжні інструкції щодо здійснення оплати за комунальні послуги, починаючи з 2019 року, відтак трирічний строк позовної давності звернення з даними позовними вимогами до суду не пропущено.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведено суд, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідачки на користь позивачки витрати на утримання майна в порядку регресу за період з 01 вересня 2019 року по 30 січня 2021 року в сумі 6 412,10 грн. та за період з 31 січня 2021 року по день звернення до суду - 25 071,77 грн., що загалом становить 31 483,87 грн.

При зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 1 211,10 грн. (а.с.74).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнути з відповідачки на користь позивачки судовий збір у розмірі пропорційно задоволених вимог, що становить 1 027,82 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 141, 264, 265, 274,279, 354, 355 Цивільного процесуального Кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна - задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 31 483 (тридцять одна тисяча чотириста вісімдесят три) грн. 87 коп.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 027 (одна тисяча двадцять сім) грн. 82 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Текст судового рішення складено 04 листопада 2024 року.

Суддя А.В.Слободянюк