БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 2-о/361/400/24, cправа № 361/9988/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» жовтня 2024 року м.Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Василишина В.О.,

за участю секретарів судових засідань Бондар Ю.В., Бас Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, в якій просить видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 на строк 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав щодо неї, а саме заборонити перебувати у місці її проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначається, що 19 лютого 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ружинського районного управління юстиції Житомирської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Від спільного проживання у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2016 року у справі № 754/5068/16-ц, що набрало законної сили 07 червня 2016 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу мали місце декілька фактів психологічного насильства (образи, погрози) зі сторони ОСОБА_2 про фіксування яких заявниця у встановленому законом порядку не зверталася.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому проживає спільно з дітьми.

19 серпня 2024 року о 21 год. 00 хв. ОСОБА_2 приїхав за місцем проживання заявниці та став вимагати, щоб та впустила його переночувати, після відмови став погрожувати по телефону. У зв`язку з такою поведінкою колишнього чоловіка заявниця викликала працівників поліції, які відібрали пояснення в обох учасників, протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 173-2 КУпАП не складався.

28 серпня 2024 року ОСОБА_2 вдруге приїхав за адресою проживання заявниці та вимагав, щоб та впустила його переночувати, отримавши відмову викликав працівників поліції, які склали терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_1 та заборонили їй у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Отже, ОСОБА_2 19 та 28 серпня 2024 року безпідставно вимагав у своєї колишньої дружини впустити його до будинку. Такі дії відбувалися у темну пору доби, супроводжувалися погрозами, внесли дискомфорт в особисте життя ОСОБА_1 та викликали в неї страх за власне життя. Крім того, ОСОБА_2 отримав доступ до мобільного телефону заявниці, ознайомився з приватним листуванням та здійснив його поширення.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

У судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 та її представник адвокат Ходак В.В. заяву підтримали, пояснили, що ОСОБА_2 вчинено чотири епізоди психологічного насильства відносно колишньої дружини. Дії ОСОБА_2 мають ознаки домашнього насильства психологічного характеру. Просять заяву задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засіданні заяву не визнав, заперечив всі викладені у ній факти. Пояснив, що на даний час на розгляді у суді перебуває його позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, предметом спору в якій є житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вислухавши пояснення заявника, її представника, заперечення заінтересованої особи та його представника, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 19 лютого 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ружинського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 6.

Від спільного подружнього життя у заявниці та заінтересованої особи народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 27 травня 2016 року, що набрало законної сили 07 червня 2016 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19 лютого 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ружинського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 6.

З матеріалів справи вбачається, що на даний час у провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа № 361/8810/24 (провадження № 2/361/5029/24) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якій заявлено вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з липня 2016 року по 25 травня 2023 року; визнання об`єктом права спільної сумісної власності та визнання у порядку поділу права власності на об`єкти нерухомого майна: земельної ділянки, кадастровий номер: :01:055:0093, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , будинку, загальною площею 203,6 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, кадастровий номер: :01:055:0099, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; комплексу сонячних панелей потужністю 355 ватт у кількості 120 штук та інвектора мережевого у кількості 1 штука.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 397646334 від 03 жовтня 2024 року ОСОБА_1 значиться власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 2024 року інспектором ВРПП Броварського РУП лейтенантом поліції Ващенком В.А. винесено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , економічного характеру, яке полягало в обмеженні користування, а саме ключем від будинку стосовно постраждалої особи ОСОБА_5 . Терміновий припис стосовно кривдника винесено строком на 3 доби з 23 год. 00 хв. 28 серпня 2024 року та діє до 23 год. 00 хв. 31 серпня 2024 року.

З відомостей, наданих листами Управлінням патрульної поліції у Київській області від 22 серпня 2024 року № 89од/41/40/02-2024, від 03 вересня 2024 року № 94од/41/40/02-2024, від 03 вересня 2024 року № 95од/41/40/02-2024 вбачається, що станом на 22 серпня 2024 року відповідно до наявних облікових даних підсистеми «Адмінпрактика» системи ІПНП відносно ОСОБА_2 відсутні адміністративні матеріали за вчинення ним 19 серпня 2024 року адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена статтею 173-2 КУпАП. Село Пухівка Броварського району Київської області не є територією оперативного обслуговування підрозділів УПП у Київській області ДПП у зв`язку з чим підрозділами УПП у Київській області ДПП не здійснювалось оперативне реагування 19 серпня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно даних підсистеми «Адмінпрактика» інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» 28 серпня 2024 року на відпрацювання виклику у зв`язку зі зверненням ОСОБА_2 за телефонним номером екстреної служби 102, прибули окремі працівники Броварського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

При розгляді даної справи по суті, судом допитували свідки зі сторони заявника та заінтересованої особи.

Так, свідок ОСОБА_6 показав, що влітку цього року він був у ОСОБА_3 у будинку. Батько останнього перебував у стані алкогольного сп`яніння, хотів, щоб йому позичили гроші, поводив себе неадекватно, висловлювався нецензурною лексикою.

Свідок ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_1 знає з 2016 року, вони разом працюють, остання самостійно виховує двох дітей. У вересні 2024 року ОСОБА_2 зателефонував його дружині та розповів про їхні романтичні стосунки та переслав переписку.

Свідки зі сторони заінтересованої особи показали.

Так, свідок ОСОБА_8 показав, що з учасниками справи має тривалі дружні стосунки, є хрещеним батьком їх сина. ОСОБА_2 характеризує як порядну, чесну та добру людину. У період з 2014 по 2016 роки учасники справи спільно будували будинок. ОСОБА_1 зрадила своєму чоловіку. До травня 2023 року жодних конфліктів між колишнім подружжя не було. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали домовленість щодо поділу майна подружжя, однак у подальшому ОСОБА_1 відмовилася виконувати домовленості. 28 серпня 2024 року заявниця не впустила колишнього чоловіка у будинок.

Свідок ОСОБА_9 сусід учасників справи показав, що у 2024 року до їх будинку приїжджали працівники поліції, які спілкували з ОСОБА_2 . Конфліктів між колишнім подружжям він не бачив, свідком насильства не був.

Заявляючи вимогу про видачу обмежувального припису, заявниця посилається на вчинення колишнім чоловіком відносно неї домашнього насильства психологічного характеру. На підтвердження факт насильства заявниця посилається на звернення до правоохоронних органів з підстав вчинених погроз. За даними зверненнями працівниками поліції не складені протоколи стосовно ОСОБА_2 , які би підтверджували факт вчинення ним правопорушення стосовно заявниці. Сам факт звернення до правоохоронних органів не є достатнім підтвердженням вчинення домашнього насильства та необхідності застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо його протидії. Разом з тим, при розгляді справи по суті встановлено застосування працівниками поліції термінового заборонного припису відносно ОСОБА_1 економічного характеру, яке полягало в обмеженні користування, а саме ключем від будинку стосовно постраждалої особи ОСОБА_5 . При розгляді справи по суті встановлено, що між сторонами існує спір щодо поділу майна подружжя, предметом спору у вказаній справі зокрема є житловий будинок АДРЕСА_1 . Станом на травень 2023 року ОСОБА_2 був зареєстрований у вищевказаному будинку, про що свідчить довідка № 285 від 06 травня 2023 року, видана Зазимською сільською радою Броварського району Київської області. З позовною заявою про поділ майна подружжя ОСОБА_2 звернувся у вересні 2024 року, із заявою про видачу обмежувального припису заявниця звернулася 04 жовтня 2024 року.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20) вказано, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22)).

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При розгляді даної справи по суті встановлено, що учасники справи є колишнім подружжям, між ними існує приватно-правовий спір щодо поділу майна подружжя. Разом з тим, доказів на підтвердження чинення домашнього насильства психологічного характеру

ОСОБА_2 у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявницею до суду не надано, а тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявниці у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису відсутні. Суд враховує, що на даний час сторони у справі мають окреме місце проживання, їх зустрічі та спілкування носять періодичний характер, при цьому видача обмежувального припису щодо заінтересованої особи може призвести до порушення його прав, що за відсутності належних доказів на підтвердження чинення ним домашнього насильства щодо заявника є неприпустимим.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Керуючись статтями 263-265, 350-5, 350-6 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О.Василишин