Справа № 127/37/24
Провадження № 22-ц/801/2151/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 рокуСправа № 127/37/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.

Секретар: Кобенда Ю. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,

Рішення ухвалив суддя Сичук М. М.

Рішення ухвалено о 12:34 год у м. Вінниці Вінницької області

Дата складення повного тексту рішення невідома,

Встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, мотивуючи свої вимоги наступним.

Згідно свідоцтва про шлюб, виданим 30 травня 2017 року Немирівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 45. Після реєстрації шлюбу прізвище відповідача ОСОБА_4 .

В даний час він вважає, що укладений шлюб є фіктивним, оскільки його було укладено жінкою ОСОБА_3 без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя, а з метою отримати право на спадщину після смерті одного з подружжя чи частку на майно. Це він доводить таким. З виписного епікрізу з історії хвороби № 5894 вбачається, що ОСОБА_1 з 01 червня 2015 року о 09 травня 2015 року перебував на стаціонарному лікуванні неврологічного відділення для хворих ГПМК МКЛ ШМД м. Вінниці з діагнозом: порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні правої середньої артерії на тлі гіпертонічної хвороби Ш ст. та церебрального атеросклерозу.

З виписки з історії хвороби № 152 вбачається, що ОСОБА_1 з 05 січня 2016 року по 12 січня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні № 5 з порушенням мозкового кровообігу КП «ВОПНЛ ім. акад. О. І. Ющенка» ВОР з діагнозом: «лакунарний ішемічний інсульт в басейні правої СМА на ґрунті ГХ Ш ст. центральний геміпарез ліворуч, астенічний синдром», «ГХ Ш 3 ст., ризик 4. Гіпертензивне серце. ІХС. Дифузний кардіосклероз. Блокада ЛНПГ, СН 1, ФК1. Хронічне обструктивне захворювання легень ІІ ст., сер. Ст. важкості в ст. ремісії. Емфізема. Пневмосклероз. ДН 1.»

З виписок із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2566/433 і № 159/33 вбачається, що ОСОБА_1 з 08 липня 2016 року по 25 липня 2016 року і з 24 січня 2017 року по 07 лютого 2017 року перебував на стаціонарному лікування, проходив обстеження протягом 2016-2018 років.

Позивач перебуваючи у хворобливому стані, потребував стороннього догляду та допомоги в організації свого життя.

Відповідача позивач знав давно, ще коли навчався у Вінницькому аграрному університеті. Вона була тоді викладачем, а він студентом. При зустрічі вона запропонувала проживати з ним та доглядати, варити йому їжу, прати, супроводжувати при необхідності відвідування лікувальних закладів тощо, з умовою, що позивач офіційно з нею укладе шлюб. Позивач на це погодився, оскільки інших родичів у нього не було, а він потребував догляду.

Станом на день укладення шлюбу 30 травня 2017 року відповідачу було 67 років, а йому 58 років.

Відповідач замовчувала той факт, що вона ще з 2015 року переїхала доглядати за хворим своїм батьком, інвалідом 1-ї групи ОСОБА_5 , який помер в 2019 році і до смерті мешкав в м. Бар Вінницької області. Навіть поставила пломби на газопостачання у своїй квартирі, щоб не нараховували за споживання газу.

Після укладення шлюбу 30 травня 2017 року відповідач різко змінила своє ставлення до нього і на протязі двох років лише один раз в місяць його відвідувала, щоб показати сусідам, що вона є по місцю проживання позивача. На запитання позивача вказувала, що їй необхідно доглянути батька інваліда в м. Бар Вінницької області і вона ще ходить на роботу вчителювати.

Після укладення шлюбу вони зрідка бачилися, не проживали разом, не вели сумісного господарства, тобто не підтримували ніяких подружніх стосунків, а відповідач заявила, що не буде з ним підтримувати подружніх відносин, а шлюб з ним уклала фіктивно, з метою отримати право на його майно.

Реєстрація цього шлюбу зачіпає його інтереси в тому, що юридично по документах відповідач була його дружиною, мала на той період всі особисті майнові та немайнові права подружжя, згідно СК України, претендуватиме на все його набуте за час шлюбу майно. Тільки зараз йому стало очевидним, що відповіач реєструвала з ним шлюб без наміру створення сім`ї, а тільки з корисливою метою одержання вигоди.

Тому позивач просив визнати шлюб між ним та ОСОБА_3 , зареєстрований 30 травня 2017 року, недійсним у зв`язку із його фіктивністю.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Федчук С. М. задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 18 000,00 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким позов задовольнити та вирішити питання про судові витрати і витрати, пов`язані із розглядом справи.

Зазначив, що рішення суду ухвалене без повного з`ясування обставин справи та наявна невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Неповне з`ясування обставин справи полягає у тому, що судом першої інстанції відмовлено позивачу у допиті свідків, посилаючись на те, що відповідне клопотання було позивачем подано 20 травня 2024 року після закриття 25 квітня 2024 року підготовчого засідання, яке відбулося передчасно, не надавши доступу стороні до витребуваних доказів в електронній справі, відмовив в клопотанні про допит свідків на стороні позивача, не виконавши при цьому в повному обсязі вимог статті 8 ЦПК України.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи полягає у тому, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, вказав, що позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про введення відповідачем позивача у обману шляхом замовчування ряду обставин свого життя, а також, що відповідач не мала волевиявлення на укладення оспореного ним шлюбу. Але позивач не міг знати наперед дії і думки іншої людини після вчинення певного юридичного факту. Рішенням Вінницького міського суду від 01 серпня 2023 року встановлений факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 30 травня 2017 року. Наполягаючи на укладенні шлюбу з позивачем, відповідач розуміла, що після реєстрації шлюбу вона фактично не буде, так як не зможе, проживати однією сім`єю із позивачем, виконувати свої права і обов`язки подружжя, мати спільний бюджет, оскільки їй потрібно було доглянути свого батька. Але юридична реєстрація шлюбу надавала їй права пережившої дружини у тому разі, коли позивач помре. Після реєстрації шлюбу позивач, проживаючи в іншому місці і в іншій сім`ї, не могла і не вела із позивачем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, притаманних подружжю.

Відповідач не надала відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Куций Р. А. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 і її представник адвокат Федчук С. М. у судове засідання не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року у справі № 127/16282/22 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власність та поділ майна подружжя.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 30 травня 2017 року.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 і ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 184,4 кв. м. і земельну ділянку площею 0,0475 га по АДРЕСА_1 .

Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 184,4 кв. м. і 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0475 га по АДРЕСА_1 (а. с. 96-106).

Це судове рішення набрало законної сили відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 08 листопада 2023 року, якою апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Куцого Р. А. залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року без змін (а. с. 108-113).

Цим судовим рішенням, яке набрало законної сили 08 листопада 2023 року, встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданим 30 травня 2017 року Немирівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований 30 травня 2017 року, актовий запис № 45. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_4 .

Шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірваний 07 серпня 2019 року, про що Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області складено відповідний актовий запис № 314.

Відповідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З виписного епікрізу з історії хвороби № 5894 вбачається, що ОСОБА_1 з 01 червня 2015 року о 09 травня 2015 року перебував на стаціонарному лікуванні неврологічного відділення для хворих ГПМК МКЛ ШМД м. Вінниці з діагнозом: гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні правої середньої мозкової артерії на тлі гіпертонічної хвороби Ш ст. та церебрального атеросклерозу (а. с. 16).

З виписок із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2566/433 і № 159/33 вбачається, що ОСОБА_1 з 08 липня 2016 року по 25 липня 2016 року та з 24 січня 2017 року по 07 лютого 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні (а. с. 14-15, 17).

Згідно відповіді на запит суду, наданої Управлінням соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області №1041/01-17/04/04.2024 р. від 08 квітня 2024 року, ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні соціальної політики Барської районної державної адміністрації та отримувала з 09 серпня 2017 року по 16 серпня 2019 року компенсацію по догляду за своїм батьком, особою з інвалідністю 1-ї групи ОСОБА_5 , 1925 року народження, який помер в 2019 році і до смерті мешкав в с. Войнашівка Барського району (а. с. 50).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним, суд першої інстанції вказав на відсутність для цього підстав, пославшись на те, що розірвання шлюбу між сторонами відбулося через органи державної реєстрації актів цивільного стану, що свідчить про те, що позивач і на момент розірвання шлюбу визнавав його дійсним та на час розірвання шлюбу позивач не ініціював звернення до суду з вимогою про визнання шлюбу недійсним ще у 2019 році, а звернувся до суду із такою вимогою лише через чотири роки з часу розірвання шлюбу, що підтверджує безпідставність заявлених позовних вимог. Не доведено позивачем і обставин фіктивності шлюбу, оскільки на момент реєстрації шлюбу сторони спільно проживали як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу біля 18-ти років і позивач був добре знайомий із батьками відповідача і був обізнаний про стан здоров`я її батька та не міг не знати, що його дружина доглядала за своїм батьком. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про введення його в оману відповідачем шляхом замовчування ряду обставин її життя та що відповідач не мала волевиявлення на укладення оспорюваного позивачем шлюбу. Крім цього сторони при укладенні шлюбу не мали для цього перешкод, визначених законом, зареєстрували шлюб у відповідному державному органі, мали намір створити сім`ю та після реєстрації шлюбу проживали як подружжя, мали взаємні права й обов`язки подружжя.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма-дев`ята статті 7 СК України).

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина 1 статті 21 СК України).

Відповідно до статті 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24 - 26 цього Кодексу.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частини 1 статті 24 СК України).

Згідно частин 2 і 3 статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя (ч. 2). Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю (ч. 3).

За правилами статті 43 СК України розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним. Якщо шлюб розірвано за рішенням суду, позов про визнання його недійсним може бути пред`явлено лише після скасування рішення суду про розірвання шлюбу.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частини перша-друга статті 41 СК України).

Згідно з частиною другою статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини 1 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу.

Статтею 106 СК України визначено, що подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу. Якщо один із подружжя через поважну причину не може особисто подати заяву про розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену або прирівняну до неї, від його імені може подати другий з подружжя. Орган державної реєстрації актів цивільного стану складає актовий запис про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання такої заяви, якщо вона не була відкликана. Шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

Зваживши на такі встановлені обставини та на вимоги норм сімейного законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку, що із заявлених позивачем ОСОБА_1 підстав, шлюб не може бути визнаний недійсним. Оцінивши надані докази, суд прийшов до висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факти, які б свідчили про те, що укладений ним 30 травня 2017 року шлюб із ОСОБА_7 є фіктивним, про що позивач зазначив в обґрунтування своїх позовних вимог. Інших підстав та обґрунтувань недійсності шлюбу позивач ОСОБА_1 у своєму позові не зазначав.

За правилами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів, частина 2 статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №757/1782/18) вказано, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача і відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Позивачем ОСОБА_1 не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявлених ним вимог, а доводи позовної заяви та апеляційної скарги зводяться до його власної оцінки намірів відповідача ОСОБА_2 щодо укладення шлюбу.

Позивач ОСОБА_1 не позбавлений права на розірвання шлюбу у встановленому порядку у випадку відсутності подальшого наміру для створення сім`ї чи її збереження і таким своїм правом позивач скористався, розірвавши шлюб за правилами статтей 105, 106 СК України, про що Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 07 серпня 2019 року складено актовий запис № 314.

З урахуванням наведених норм матеріального і процесуального закону та встановлених по справі обставин, позивач ОСОБА_1 не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами недійсність шлюбу укладеного 30 травня 2017 року між ним та ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції при вирішенні спору надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і не встановив підстав для визнання шлюбу недійним у зв`язку з його фіктивністю. Позивачем ОСОБА_1 не доведено, що шлюб було зареєстровано без наміру ОСОБА_2 на створення сім`ї.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів прийшла до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_8 , доводи якої не спростовують висновків суду першої інстанції, та про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіІ. В. Міхасішин
В. В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2024 року