ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м.Суми

Справа №592/9605/22

Номер провадження 22-ц/816/212/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

у присутності:

позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Вдовіченка Олександра Леонідовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Вдовіченком Олександром Леонідовичем,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 вересня 2023 року у складі судді Князєва В.Б., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складено 20 вересня 2023 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Вдовіченка О.Л. звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2009 року вона перебувала в фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У вересні 2016 року ОСОБА_2 була придбана квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 01 листопада 2017 року по теперішній час. Вказувала, що з 22 вересня 2018 року вона також зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що перебування її з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах підтверджується наступним: сплата ОСОБА_1 із належної їй картки ПАТ КБ «Приватбанк» на картковий рахунок ОСОБА_2 грошових коштів 25 липня 2019 року; перебуваючи на лікуванні в Сумському обласному психоневрологічному диспансері ОСОБА_2 в медичній документації вказав її як дружину; показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Посилаючись на вищевказані обставини, просила поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільне сумісне майно, набуте ними під час проживання однією сім`єю не перебуваючи в шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, а саме, придбану ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в частині 1/2 без реального поділу квартири.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Вдовіченко О.Л. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що в рішенні суду зазначено, що свідок ОСОБА_7 , який є батьком відповідача пояснив, що він вирішив придбати ОСОБА_2 квартиру, на придбання якої надав останньому 7000 доларів США, 12000 доларів надала його дочка. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, за які була придбана спірна квартира належали особисто ОСОБА_2 (належним чином оформлено договір дарування чи договір позики). Вважала, що кошти належали їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності і набуті ними під час проживання однією сім`єю не перебуваючи у шлюбі між собою.

Вказує, що допитаний судом свідок ОСОБА_7 називав її невісткою, та на цей факт вказував саме під час придбання ними спірної квартири. Також відповідач неодноразова називав її дружиною.

Таким чином вважає, що судом першої інстанції в ході розгляду справи було встановлено факт проживання сторін однією сім`єю не перебуваючи у шлюбі між собою.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінку доказам у справі, а саме інформації АТ «Приватбанк», в якій зазначено, що ОСОБА_1 здійснювала перерахування коштів на рахунки ОСОБА_2 ; інформації КНП СОР «Обласний клінічний медичний центр соціально небезпечних захворювань», в якій зазначено, що в історії хвороби ОСОБА_2 № 526 є запис « ОСОБА_8 дружина».

В установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу, відповідачем подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 12).

16 листопада 2016 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбана квартира АДРЕСА_2 (а.с. 39).

Згідно з довідкою відділу реєстрації місця проживання управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради, з 01 листопада 2017 року по теперішній час ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с. 13).

З 22 вересня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідно до інформації Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Обласний клінічний медичний центр соціально небезпечних захворювань» від 17 січня 2023 року № 01-17/09/74, з 2017 року ОСОБА_2 перебував на обліку у лікарів наркологів та періодично проходив лікування, в медичній карті стаціонарного хворого №526 є запис « ОСОБА_9 дружина» (а.с. 40).

З інформації АТ «Приватбанк» від 24 січня 2023 року вбачається, що у 2019 році ОСОБА_1 здійснювала перерахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 (а.с. 47).

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона була сусідкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вони проживали як одна сім`я, з приводу придбання ними квартири їй нічого не відомо.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже давно проживали разом, їй відомо, що вони купили квартиру за чиї кошти вона не знає, однак ремонт робили разом.

Допитаний судом першої інстанції свідокОСОБА_7 пояснив, що він є батьком ОСОБА_2 та вирішив придбати йому квартиру. Гроші на квартиру давав він 7000 доларів США та його донька 12000 доларів США. При оформленні квартири були присутні: він, його син, невістка і колишні власники квартири. Гроші за квартиру він особисто передавав продавцям.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є донькою продавців квартири АДРЕСА_2 . Гроші за придбання квартири давав ОСОБА_7 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факт придбання квартири АДРЕСА_2 за спільні з відповідачем кошти, а тому відсутні підстави для визнання за нею права власності на спірної квартири. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, однак позивачем не заявлялась позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю, іншим рішенням це також не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб, як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Крім того для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У ч. 4 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити який обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_2 придбана нею за спільні з відповідачем кошти.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, за які була придбана спірна квартира належали особисто ОСОБА_2 , оскільки надання доказів на спростування зазначеного, в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, є процесуальним обов`язком позивача.

Надана позивачем суду інформація з АТ «Приватбанк» про переказ нею у 2019 році грошових коштів на рахунок відповідача на погашення кредиту та зазначення у медичній документації відповідача « ОСОБА_8 дружина», не свідчить про факт спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та дружини та наявність у них спільного бюджету та не є підставою для визнання за позивачкою право власності на спірної квартири.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Посилання суду в мотивувальній частині судового рішення на те, що для визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою позивачкою не заявлялася позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Крім того, у постанові Верховного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 757/19682/18-ц (провадження № 61-11480св23) зазначено, що законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у разі поділу спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тобто, така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу), у разі пред`явлення позову про поділ спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлюється під час розгляду такого позову. Також не виключається, що така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) визнається сторонами.

Отже, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Вдовіченком Олександром Леонідовичем, залишити без задоволення.

РішенняКовпаківського районного суду м. Суми від 12 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 20 лютого 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов