Номер провадження: 22-ц/813/5277/24
Справа № 946/3088/22
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , відповідачі - Ізмаїльська міська рада Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_2 (позивач за зустрічним), ОСОБА_3 (третя особа за зустрічним позовом),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4

на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2024 року, ухвалене Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області у складі: судді Присакар О.Я. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який згодом уточнила та який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкодавець залишив на ім`я позивача заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області 07 грудня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 4698, яким заповідав позивачу все майно, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не було та з чого б воно не складалось. Заповіт не змінювався та не скасовувався, про що свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 21 березня 2017 року № 47146051.

Після його смерті залишилось спадкове майно, до складу якого входить 1/8 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Частка житлового будинку належить спадкодавцю на підставі договору купівлі- продажу нерухомості, який було укладено 21 серпня 2001 року та зареєстровано Бессарабською товарною біржею, про що зазначено в договорі. Право власності на вказану частку житлового будинку зареєстровано в Ізмаїльському бюро технічної інвентаризації за № 51в-129 (інвентарна справа № 51/11-297) за ОСОБА_5 на 1/8 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

21 березня 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Єфимової Т. І. Ізмаїльського районного нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 10 листопада 2017 року позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про оформлення права на спадкове майно, де їй було відмовлено у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року частки житлового будинку, що спадкується, не посвідчений нотаріально, про що надано лист від 10.11.2017 № 613/02-14. Право власності на 1/8 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та яку було придбано спадкодавцем за умовами договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 12.08.2001 у відповідності до вимог ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на той час, зареєстровано в комунальному підприємстві «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації», про що здійснено запис в реєстрово-кадастровій книзі за № 51в-129, інвентарна справа № 51 /ІІ-297. Пунктом 5 Договору визначено, що квартира продана спадкодавцеві за 2000 грн, які продавець отримав від покупця до підписання договору купівлі-продажу. З моменту укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав у зазначеній частці будинку, про що свідчить реєстрація місця проживання померлого.

З зазначених обставин вбачається, що всі умови договору між сторонами були досягнуті добровільно та виконані у повному обсязі. З моменту укладення вказаного договору спору щодо укладеної угоди ніколи не існувало. Весь цей час спадкодавець відкрито володів і користувався квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та зареєстрована як 1/8 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначений Договір купівлі-продажу нерухомого майна у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований на Одеській товарній біржі «Бессарабська», про що зазначено у п. 11 Договору. На виконання вимог ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року на підставі зазначеного Договору право власності за ОСОБА_5 зареєстровано в Ізмаїльському МБТІ.

Отже, право власності за спадкодавцем на зазначений об`єкт нерухомості зареєстровано відповідно до діючого на той час законодавства України.

Позивачка ОСОБА_1 вважає, що її спадкові права є порушеними, тому, посилаючись як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 328, 1241, 1217, 1218, 1223, 1269 ЦК України, просить суд визнати за нею права власності на 1/8 частку житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , і належала ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 січня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/16 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 кут АДРЕСА_5 , мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_2 народилась дитина - ОСОБА_3 . 21 серпня 2001 року. По біржовому договору купівлі-продажу № 192 подружжя придбали 1/8 частину житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_2 , але покупцем в договорі був вказаний ОСОБА_5 . З вересня 2004 ОСОБА_5 і ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини, але підтримували стосунки, та між подружжя буда укладена домовленість, що 1/8 частина житлового будинку в АДРЕСА_2 повинна належати їх доньці - ОСОБА_3 16 листопада 2010 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 розірвано. ОСОБА_2 після розірвання шлюбу дозволила колишньому чоловіку проживати в 1/8 частини житлового будинку в АДРЕСА_2 без надання права відчужувати майно третім особам. 07 грудня 2016 року ОСОБА_5 склав заповіт, по якому усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, він заповів ОСОБА_1 . ОСОБА_2 вважає, що має право визнати право власності на 1/16 частину житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_2 , оскільки майно придбане в шлюбі. Так, спірні правовідносини щодо правового статусу квартири регулюються нормами КпШС, оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року. Кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. Отже, спірна квартира була придбана ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_5 тому вона повинна бути віднесена до спільного майна подружжя. Згідно ст.70 СКУ у разі поділу майна, що є об`єктом сумісної власності подружжя, частки майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма закріплена у ст. 28 КпШС. Таким чином, ураховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та фактичних обставин щодо набуття спірної квартири, можливо зробити висновок, що придбана квартира по біржовому договору купівлі-продажу № 192 від 21 серпня 2001 року ОСОБА_2 і ОСОБА_5 за адресом: АДРЕСА_2 належить колишнім подружжям в рівних частках.

Від представника ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення до судових дебатів, в яких підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити, заперечує проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що у 2018 році ОСОБА_2 вже зверталась до суді із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/16 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 кут АДРЕСА_5 . Свої позовні вимоги вона обґрунтовувала тим, що спірна квартира придбана у період шлюбу з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 500/1354/18 ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2012 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 01 жовтня 2019 року в резолютивній частині залишено без змін. Тобто, з зазначених ОСОБА_2 у зустрічному позові обставин, вже є постановлене судове рішення, яким їй відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Крім цього, 11 січня 2024 року представник ОСОБА_1 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки строк позовної давності у ОСОБА_2 виник саме з моменту набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу - 26 листопада 2010 року та сплив - 26 листопада 2013 року.

11 січня 2024 року від представника ОСОБА_2 надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, в якій, посилаючись на постанову Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/34/17, постанову Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258 цс15, вважає, що перебіг строку позовної давності починається не з моменту розірвання шлюбу, а з часу, коли ОСОБА_2 дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права на 1/16 частку спірного житлового будинку. ОСОБА_2 дізналася, що на її 1/16 частку претендує інша особа, коли отримала позовну заяву від ОСОБА_1 , а саме з 21 липня 2023 року, і саме з цієї дати почав текти трирічний строк позовної давності, який вона не пропустила.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на:

- 1/8 частку житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/16 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . кут АДРЕСА_5 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміни у зв`язку з невідповідністю рішення нормам матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на:

- 1/8 частку житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції в рішенні суду посилався на висновок, зроблений в постанові Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року по справі № 500/1354/18, яким встановлено, що « ОСОБА_2 не було вчинено жодних дій, не наведено доказів того, що вона цікавилась своєю частиною власності, утримувала її, мала доступ та користувалася. Оскільки колишній чоловік помер, встановити, чи заперечував, чи визнавав він право власності колишньої дружини за свого життя в період з 2004 року, коли вони припинили проживати сім`єю та стали проживати окремо, до 2017 року (коли помер ОСОБА_5 ), є неможливим. ОСОБА_2 не використала своє право вирішити свої вимоги за життя ОСОБА_5 на протязі більше десятка років, не надавши переконливих доказів щодо її не звернення для вирішення питання спільного майна подружжя. Строк позовної давності до вимог про поділ майна колишнього подружжя сплив ще за життя ОСОБА_5 ».

Скаржниця вважає, що висновок в постанові Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року не може бути прийнятий до уваги, оскільки по справі № 500/1354/18 вимоги були про визнання біржового договору дійсним і визнання права власності на 1/16 частину спірного житлового будинку та відповідачами були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а у теперішній справі вимогою зустрічного позову ОСОБА_2 є визнання права власності на частку в сумісної власності через придбання майна в шлюбі.

Отже, постанова Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року по справі № 500/1354/18 не має преюдиціальне значення при розгляді справи № 946/3088/22, тому що визнання пропуску позовної давності до вимог про поділ майна колишнього подружжя є правовою оцінкою, а не встановлення обставин, як це вимагає інститут преюдиціальності в цивільному процесі.

Висновок суду першої інстанції, що до 09 січня 2017 року ОСОБА_2 дізналась про порушення свого майнового права, суперечить ст. 261 ЦК України.

ОСОБА_2 , посилаючись на постанови Верховного Суду від 20.11.2018 в справі № 907/50/16, від 21.12.2021 по справі № 710/122/20, від 23.11.2022 у справі № 753/15306/17, від 26.01.2023 у справі № 296/1550/20, вважає, що застосування правил позовної давності судом першої інстанції є неправомірним, оскільки ОСОБА_1 ніякого відношення до поділу загальної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_5 не має, вона по заповіту може в майбутньому отримати ту частку, яка припадає на померлого.

Отже, після придбання 1/8 частки спірного житлового будинку і до смерті ОСОБА_5 ніколи не заперечував права ОСОБА_2 на спірне майно, придбане на підставі біржового договору, а суд першої інстанції залишив без уваги позицію Верховного суду стосовно застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Судом першої інстанції не застосовано ст. 22, 24 КпШС, ст. 60,70 СК України, ст. 16 Закону «Про власність», не вказана конкретна дата, з якої припинено право власності ОСОБА_2 , не доведено, на підставі чого виникло право власності у ОСОБА_8 на 1/8 частку спірного житлового будинку та відповідно до якого Закону.

ОСОБА_2 , посилаючись на постанови ВП ВС від 20.09.2018 у справі № 813/6286/15, від 06.02.2019 у справі № 462/2646/17, від 19.06.2019 у справі № 826/5806/17, від 17.06.2020 у справі № 826/10249/18, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, вважає, що придбана 1/8 частка спірного житлового будинку по біржовому договору купівлі продажу № 192 від 21.08.2001 ОСОБА_2 і ОСОБА_5 повинна бути віднесена до спільного сумісного майна і належала колишнім подружжям в рівних частках.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Корецької Л.А. апеляційну скаргу не визнала, оскільки щодо доводів на невідповідність рішення суду правилам ст. 261 ЦК України і те, що суд не мав брати до уваги висновки Одеського апеляційного суду, що викладені в постанові від 16.12.2021 у справі № 500/1354/18, яким фактично вирішено спір про право власності на 1/8 частки житлового будинку, яка є предметом спору в цьому провадженні. Такі доводи є помилковими. Всі інші обставини, які наводить скаржник в апеляційній скарзі відносно шлюбних та післяшлюбних відносин колишнього подружжя між собою та відносно долі майна, детально розглянуті Ізмаїльським міськрайонним судом та Одеським апеляційним судом під час розгляду позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності у справі № 500/1354/18, тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Корецька Л.А. апеляційну скаргу не визнала.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 квітня 1998 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської Ради Одеської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 120.

Від даного шлюбу народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що в книзі актів громадянського стану про народження ІНФОРМАЦІЯ_5 зроблено відповідний запис №145 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 52 зв).

21 серпня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу 1/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований Бесарабською товарною біржою за № 192 - 01 від 21 серпня 2001 року (а.с. 9).

На підставі довідки КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 196 від 06 листопада 2001 року, 1/8 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_5 (а.с. 72).

Згідно довідки КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 327 від 16 червня 2022 року ОСОБА_5 є власником 1/8 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 86).

Таким чином, право власності на 1/8 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 було зареєстровано відповідно до діючого на той час законодавства.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 листопада 2010 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, рішення набрало чинності 26 листопада 2010 року (а.с. 63).

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, про що 11 січня 2017 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис № 73 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 5).

Згідно заповіту від 07 грудня 2016 року ОСОБА_5 все своє майно заповідав ОСОБА_1 (а.с 14).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 69040045 від 26 травня 2022 року заповіт ОСОБА_5 від 07 грудня 2016 року зареєстрований за № 4698 є чинним (а.с. 38).

Вказані обставини ніким по справі не оспорюються.

21 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 , про що свідчать матеріали спадкової справи № 30/2017, відкритої після смерті ОСОБА_5 . приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І. (а.с. 12).

18 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 (а.с. 50)

26 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. із заявою про видачу свідоцтва про власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя, що складається з 1/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_5 (а.с. 62).

23 серпня 2017 року ОСОБА_2 повторно звернулась до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя (а.с. 53).

На підставі відповіді приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. від 10 листопада 2017 року № 613/02-14 було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу 1/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , був посвідчений Бесарабською товарною біржою, право власності на земельну ділянку не зареєстровано в установленому на той час законом порядку та між нею та колишньою дружиною спадкодавця існує спір з питань розподілу спадкового майна (а.с. 73).

Згідно відповіді приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. від 18.05.2017 року № 225/02-14 було повідомлено ОСОБА_3 , що якщо на день смерті батька вона була інвалідом, то необхідно надати документи на підтвердження інвалідності (а.с. 64).

Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. від 23.08.2017 року №447/02-14 ОСОБА_2 повідомлено про необхідність надання нотаріусу документів для отримання свідоцтва про право власності у спільному сумісному майні подружжя, а саме: оригінал правовстановлюючого документу на 1/8 частка житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; свідоцтво про шлюб; паспорт; РНОКПП (а.с. 54).

Переглядаючи рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні відносини по справі виникли між позивачкою за первісним позовом ОСОБА_1 як спадкоємицею за заповітом щодо майна померлого спадкодавця ОСОБА_5 , набутого ним у шлюбі із відповідачкою ОСОБА_2 шляхом укладення біржового договору, через що нотаріусом відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також з приводу застосування до вимог відповідачки ОСОБА_2 про визнання права власності як співвласниці спірного майна строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13, 43, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235, ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну особу або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин, і має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

За змістом статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини законом визначений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України), яким є смерть особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

Статтею 1241 ЦК України визначено перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України, з урахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Згідно зі статтею 22 КпШС України (що діяла станом на час набуття права власності на спірне майно) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вказаним нормам КпШС відповідають норми Сімейного Кодексу України (який діяв станом на час розірвання шлюбу між відповідачкою за первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ), згідно статті 60 якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (статті 253 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) виснувала, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Суди зробили правильний висновок, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року в справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 11 жовтня 2023 року в справі № 359/6727/21 (провадження № 61-13181св23), від 29 квітня 2024 року в справі № 522/3192/21 (провадження № 61-8094св23) та інших зазначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу Реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

У постанові від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20 (провадження № 61-11105св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Довід апеляційної скарги про невідповідність рішення суду правилам ч. 4 ст. 82 ЦПК України на неможливість прийняття судом висновку Одеського апеляційного суду від 16.12.2021 по справі № 500/1354/18, оскільки така не має преюдиційного значення, спростовується наступним.

ОСОБА_2 12 березня 2018 року зверталася до суду із позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності за нею на 1/16 частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_4 , підставами якого зазначала набуття ОСОБА_5 у шлюбі із нею 1/8 частку вказаного будинку, наступне розірвання шлюбу та нездійснення поділу майна, так як майно набуто на біржі, а нотаріусом за її зверненням у червні 2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2019 року (справа № 500/1354/18) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_11 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_11 про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованого Бесарабською товарною біржою за № 192 - 01 від 21 серпня 2001 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/16 частку житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 132).

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 1 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_11 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на частку нерухомого майна було змінено в його мотивувальній частині та залишено без змін в його резолютивній частині (а.с. 136).

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року було встановлено, що слід виходити з того, що Договір купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року № 192-01 є договором, укладеним у період перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у шлюбі, що у розумінні статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час набуття нерухомого майна у власність, вказувало на спільну сумісну власність подружжя на набуте за цим договором нерухоме майно. За життя ОСОБА_5 презумпцію спільної сумісної власності подружжя на 1/8 частку житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_4 , не спростовував.

Натомість, ОСОБА_2 не було вчинено жодних дій, та не наведено доказів того, що вона цікавилась своєю частиною власності, утримувала її, мала доступ та користувалася. Оскільки колишній чоловік помер, то на даний час встановити чи заперечував, чи визнавав він право власності колишньої дружини за свого життя в період з 2004 року, коли вони припинили проживати сім`єю та стали проживати окремо, до 2017 року (коли помер ОСОБА_5 ) є неможливим. ОСОБА_2 не використала своє право вирішити свої вимоги за життя ОСОБА_5 на протязі більше десятка років, не надавши переконливих доказів щодо її не звернення для вирішення питання спільного майна подружжя. Строк позовної давності до вимог про поділ майна колишнього подружжя сплив ще за життя ОСОБА_5 .

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) виснувала, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Зазначаючи лише про підстави для відмови позивачці ОСОБА_2 у справі № 500/1354/18 в частині визнання дійсним біржового договору, заявниця не звертає уваги на те, що підставою для відмови у задоволенні її позову у вказаній справі про визнання за нею права власності на 1/16 частку спірного житлового будинку судом зазначено саме пропуск нею строку позовної давності про поділ майна подружжя.

Оскільки вказані обставини встановлені судовим рішенням щодо ОСОБА_2 , яка брала участь у тій справі, вказане є підставою для застосування вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

На вказане не впливає помилкове рахування початку перебігу строку позовної давності для вимог ОСОБА_2 по теперішній справі про визнання за нею права власності на спірні 1/16 житлового будинку з дати, коли позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із теперішнім позовом - травень 2022 року, оскільки про своє порушене право як співвласника набутого у шлюбі майна позивачка мала дізнатися ще 23 серпня 2017 року, коли після смерті колишнього чоловіка за своїм зверненням про видачу їй свідоцтва про право власності у спільному сумісному майні подружжя на не отримала такого, натомість їй було роз`яснено можливість вирішення вказаного питання в суді (а.с. 54).

Оскільки по справі є встановленим, що 1/8 частка житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_4 як придбана у шлюбі була спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (титульний власник), тому її вимога до ОСОБА_1 як спадкоємця за заповітом про визнання права власності на 1/16 спірного будинку є обґрунтованою в силу вимог ст. 22 КпШС, ст. 60 СК України, проте вона пропустила строк для зверненя до суду за захистом своїх прав як співвласника, тому саме це є підставою для відмови їй у задоволенні позовних вимог, оскільки про застосування строку позовної давності заявленою іншою стороною у спорі (постанова ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18)).

З огляду на наведене є помилковими доводи апеляційної скарги про застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності до виниклих спірних правовідносин сторін.

Як не заслуговує на увагу і посилання заявниці на судову практику Верховного Суду, оскільки у постанові 20.11.2018 в справі № 907/50/16 зроблено висновок щодо застосування строку позовної давності до віндикаційного позову; натомість в інших справах, коли Верховний Суд неодноразово зазначав про визначення початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, заявницею невірно визначається саме час, з якого вона мала дізнатися про своє порушене право, а такий час є по теперішній справі відмінним від звернення позивачки ОСОБА_1 до суду із теперішнім позовом.

Як не ґрунтується на вимогах закону і засадах диспозитивності та змагальності сторін і посилання заявниці на те, що оскільки ОСОБА_1 ніякого відношення до поділу загальної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_5 не має, вона по заповіту може в майбутньому отримати ту частку, яка припадає на померлого, оскільки ОСОБА_1 звертається із позовом до суду як спадкоємиця за заповітом померлого ОСОБА_5 , яка позбавлена в позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину.

Посилання апеляційної скарги на те, що за життя ОСОБА_5 ніколи не заперечував права ОСОБА_2 на спірне майно, придбане на підставі біржового договору, колегією суддів відхиляється не через безпідставність такого твердження, а саме через пропуск строку позовної давності відповідачкою.

Необгрунтовним є посилання заявниці на не застосування судом ст. 22, 24 КпШС, ст. 60,70 СК України, оскільки таке спростовується текстом оскаржуваного рішення.

Беззаперечність придбання 1/8 частка спірного житлового будинку по біржовому договору купівлі продажу № 192 від 21.08.2001 ОСОБА_2 і ОСОБА_5 і віднесення такої до спільного сумісного майна і належність колишньому подружжю в рівних частках не впливає на пропуск позивачкою строку позовної давності, що є визначальним для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні, і які за своєю суттю є вірними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, щорішеннясуду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 01 листопада 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко