Справа № 128/2754/23
Провадження № 22-ц/801/1701/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 рокуСправа № 128/2754/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Оніщука В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного Товариства "Українська залізниця" на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного Товариства "Українська залізниця" про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовною заявою до Акціонерного Товариства "Українська залізниця" про стягнення моральної шкоди.

Обґрунтовуючи подану позовну заяву, посилалися на те, що 14 травня 2023 року об 11 год. 00 хв. машиніст ОСОБА_3 керуючи тепловозом № ЧМ33-3631, рухаючись на 9-й приймально- відправній колії станції "Гнівань" пікет 8, в межах міста Гнівань Вінницького району Вінницької області допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який з велосипедом перетинав залізничні колії з права на ліво. Внаслідок даної пригоди пішохід ОСОБА_4 загинув на місці від отриманих травм.

В результаті втрати чоловіка та батька позивачі отримали непоправної моральної шкоди, тяжких глибоких душевних страждань, які неможливо виправити. Позивачі втратили близьку людину, який був їх опорою та підтримкою, їхнє життя зруйнувалося, цю втрату вже не відновити.

Тому просили суд стягнути з відповідача на їх користь моральну шкоду в розмірі по 150 000 грн кожному та витрати на поховання в сумі 42 450 грн на користь позивачки ОСОБА_1 .

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного Товариства "Українська залізниця" про стягнення моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнено із Акціонерного Товариства "Українська залізниця" на користь кожного - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , моральну шкоду в сумі по 50 000 гривень.

Стягнено із Акціонерного Товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на поховання в сумі 42 450 гривень.

Стягнено із Акціонерного Товариства "Українська залізниця" на користь держави судовий збір в сумі 893, 23 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішенням, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У скарзі зазначає, що матеріали кримінального провадження свідчать про наявність умислу в діях потерпілого ОСОБА_4 та їх причинного зв`язку зі шкодою, оскільки він усвідомлював, що перебування на залізничній колії при наближенні потягу матиме наслідком наїзд на нього. Потерпілий, перебуваючи на колії, свідомо порушив правила безпеки громадян на залізничному транспорті. В поведінці ОСОБА_4 вбачається непрямий умисел, що виключає можливість настання цивільно-правової відповідальності з боку відповідача. Судом також залишено поза увагою, що позивач не достатньо обґрунтувала розмір своїх позовних вимог, а обставин, на які вона покликається, є загальними абстрактними твердженнями. Позивачем не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає повністю.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 травня 2023 року було внесено відомості до ЄРДР за ч. 3 ст. 276 КК України про те, що цього ж дня близько 11 год. 00 хв. машиніст ОСОБА_3 керуючи тепловозом № ЧМ33-3631, рухаючись на 9-й приймально- відправній колії станції "Гнівань" пікет 8, в межах міста Гнівань Вінницького району Вінницької області допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який з велосипедом перетинав залізничні колії з права на ліво. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_4 від отриманих травм загинув на місці події (а.с.5).

Як вбачається з листа СУ ГУНП у Вінницькій області в ході проведення досудового слідства у вищевказаному кримінальному провадженні присутності непереборної сили або умислу пішохода ОСОБА_4 у заподіянні собі шкоди "суїциду" - не встановлено (а.с.5).

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 51 року (а.с.6). З довідки від 15 травня 2023 року № 29 видно, що причиною його смерті стала ампутація ніг (а.с.7).

З матеріалів кримінального провадження № 0000418 вбачається, що постановою слідчого від 31 липня 2023 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях машиніста ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

В ході досудового розслідування даного кримінального провадження встановлено, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 30 травня 2023 року № 29 у ОСОБА_4 виявлено травму нижніх кінцівок у вигляді неповної травматичної ампутації нижніх кінцівок правої на рівні середньої третини стегна та лівої на рівні нижньої третини гомілки з пошкодженням відповідних судин, нервів, кісток та м`яких тканин. Дана травма виникла внаслідок травми рейковим транспортом з переїздом нижніх кінцівок, за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень та перебуває у причинному зв`язку зі смертю.

Смерть ОСОБА_4 настала від масивної крововтрати з послідуючим недокрів`ям внутрішніх органів, що стало наслідком травми нижніх кінцівок. Між смертю і травмою ніг є прямий причинний зв`язок.

При судово-токсикологічному дослідженні крові трупа ОСОБА_4 виявлено 1,7 проміле етилового спирту, що свідчить про середній ступінь алкогольного сп`яніння.

Загиблий ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому 27 вересня 1992 року, актовий запис № 8, шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 (а.с.8).

ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка після укладення шлюбу 02 серпня 2018 року змінила своє прізвище на " ОСОБА_6 " (а.с.10).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, однак вважав, що вказана обставина не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом під час судового розгляду не встановлено.

При цьому, суд вважав, що оскільки ДТП сталася внаслідок грубої необережності потерпілого, а відповідачем Правил дорожнього руху порушено не було, розмір відшкодування завданої позивачам моральної шкоди смертю потерпілого заявлений ними у сумі по 150 000 грн кожним не відповідає засадам розумності та справедливості, та відповідно до ст. 1193 ЦК України підлягає зменшенню по 50 000 грн кожному.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою - другою статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту положень глави 82 ЦК України видно, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження №61-12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61-19345св19).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з статтею 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Як роз`яснено у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пунктах 5, 9 цієї постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

АТ «Українська залізниця» вважає, що підстави для стягнення з товариства моральної шкоди відсутні, оскільки в потерпілого ОСОБА_4 був умисел на заподіяння собі смерті.

Вказана позиція скаржника відхиляється апеляційним судом, оскільки під умислом прийнято розуміти психічне ставлення особи до своїх дій та їх наслідків, коли особа усвідомлює характер своїх дій, передбачає їх наслідки і бажає настання таких наслідків або свідомо їх допускає (наприклад, суїцид). Усвідомлення і передбачення становлять інтелектуальну ознаку умислу, а бажання настання наслідків або свідоме їх допущення - його вольову ознаку.

При необережності, на відміну від умислу, вольова ознака полягає в тому, що особа або не передбачає наслідків своїх дій, хоча повинна і могла їх передбачати, або передбачала наслідки, але розраховувала на їх відвернення.

У ході розгляду справи не встановлено, що шкоди було завдано лише внаслідок умислу потерпілого.

Апеляційний суд вважає, що причиною загибелі ОСОБА_4 є потрапляння під потяг у зв`язку з його грубою необережністю, а саме порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, а відтак вказана обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим, дані обставини можуть враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування, що й було зроблено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі недостатньо обґрунтували розмір моральної шкоди, а обставини, на які вони посилаються є абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, апеляційним судом вважаються безпідставними, оскільки, як зауважив Європейський суд з прав людини, оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Сам факт загибелі чоловіка для позивача є моральним стражданням враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями особи внаслідок заподіяння їй шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для її особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Апеляційний суд враховує, що завдана позивачу смертю чоловіка моральна шкода спричинила та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання. Враховуючи вік позивача, зазначені обставини істотно змінили її життя та потягнуть у подальшому додаткові зусилля на організацію свого життя та його матеріальне забезпечення. Відновити становище, яке існувало до смерті чоловіка, у житті позивача неможливо.

Смерть рідної людини є невідновлюваною втратою, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Отже, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують.

За таких обставин, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного Товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді Л.О. Голота

В.В. Оніщук