Справа № 299/1363/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 жовтня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.,

суддів: Собослоя Г.Г., Кожух О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осьмінін Сергій Дмитрович, на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2018 року у складі судді Левка Т.Ю., у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», змінено найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 90734, 68 грн., яка складається з наступного: 2898,97 грн. - заборгованість за кредитом; 78467,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4571,00 заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4296,89 грн. - штраф (процентна складова).

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 27 січня 2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 6800.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, та Тарифами банку, що викладені на банківському сайті, складає між ним і Банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Позичальник свої зобов`язання перед Банком не виконав і станом на 28 лютого 2018 року має заборгованість 90 734, 68 грн., яка складається з наступного: 2898,97 грн. - заборгованість за кредитом; 78467,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4571,00 заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4296,89 грн. - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 27.01.2012 року в сумі 90 734,68 грн. (дев"яносто тисяч сімсот тридцять чотири гривені 34 копійки).

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2023 року поновлено ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осьмінін Сергій Дмитрович, строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, визнавши причину пропуску строку поважною. Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осьмінін Сергій Дмитрович, про перегляд заочного рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2018 року по цивільній справі №299/1363/18 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осьмінін Сергій Дмитрович, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не був належним чином повідомлений про перше судове засідання у справі, а вже на другому судовому засіданні судом першої інстанції ухвалено заочне рішення, яке обгрунтовано тим, що відповідач був повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Вказує, що розрахунок заборгованості за період з 27.01.2012 по 28.02.2018, зроблений поза межами строку загальної позовної давності, а тому якби позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, то за його заявою необхідно було б відмовити у стягненні заборгованості за процентами за період з 27.01.2012 по 16.05.2015. Звертає увагу, що підстава виникнення та нарахування штрафних санкцій у загальному розмірі 4796,86 грн. виникла у позивача 28.05.2012, тобто до такої вимоги застостовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

У відзиві на апеляційну скаргу акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вказує, що оскільки термін дії картки закінчився у листопаді 2015 року, а провадження у справі відкрито у травні 2018 року, відтак строк позовної давності в три роки для звернення до суду з даними позовними вимогами Банком не пропущено.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на те, що предметом оскарження в суді апеляційної інстанції є рішення суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає, підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

За змістом пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

За змістом частини другої статті 211, частини другої статті 223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Частиною четвертою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно із частиною першою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Порядок повідомлення учасників справи про розгляд справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України.

Частиною третьою статті 128 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Згідно з ч.ч. 11, 12 статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2018 року відкрито провадження у даній справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10:30 год. 25 червня 2018 року (а.с. 46-47).

Відповідно до наявної у матеріалах справи розписки про виклик відповідача у судове засідання, призначене на 25 червня 2018 року, вбачається, що 06 червня 2018 року на ній було зроблено запис «За даною адресою не проживає», який засвідчено підписом неідентифікованої особи (а.с.48).

Згідно з протоколу судового засідання від 25 червня 2018 року справу відкладено на 14 серпня 2018 року у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, а також вирішено повідомити відповідача через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.49).

25 червня 2018 року суддею місцевого суду підписано оголошення про виклик відповідача ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 14 серпня 2018 року о 09 год. 30 хв. (а.с.50), однак докази його розміщення на офіційному веб-сайті судової влади України, зокрема скріншот, у матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що виклик відповідача у судове засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України здійснювався судом першої інстанції вперше, а тому заочний розгляд справи за відсутності відповідача в цьому засіданні не відповідає вимогам ч. 4 ст. 223 ЦПК України.

Отже, доводи відповідача про його неналежне повідомлення щодо розгляду справи у Виноградівському районному суді Закарпатської області та відсутність у суду першої інстанції під час розгляду справи передбачених законом умов для ухваленння заочного рішення у справі є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не дотримався умов проведення заочного розгляду справи та ухвалив заочне рішення в цій справі з порушенням вимог процесуального права, відтак колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідно до пункту третього частини третьої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Вирішаючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27 січня 2012 року ОСОБА_1 подав заяву б/н про отримання від Банку кредиту у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку.

При цьому, у анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 не визначено відсоткову ставку, не встановлено порядок нарахування відсотків за несвоєчасне погашення кредиту та строк повернення кредиту (користування ним).

Відповідно до цієї заяви відповідач погодився, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до довідки №720403 від 09 лютого 2024 року вбачається, що Банком на виконання вищезазначеного кредитного договору було видано кредитну картку № НОМЕР_2 , термін дії якої визначено до 11/15, тобто до 31 листопада 2015 року.

Згідно наданого Банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 станом на 28 лютого 2018 року визначена у розмірі 90 734, 68 грн., яка складається з наступного: 2898,97 грн. - заборгованість за кредитом; 78467,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4571,00 заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 4296,89 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до частин 1, 2 ст.207 ЦК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку Банк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що «без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. І Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».

Відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження позовних вимог, позивач додав Витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому містяться тарифи щодо чотирьох продуктів - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAСT» та «Універсальна GOLD».

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019, справа №342/180/17.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами та неустойки.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки Банк має право на стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 лише фактично отриманої суми кредитних коштів, тобто заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2898,97 грн., яку слід стягнути з відповідача. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Що стосується посилання відповідача про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог у частині стягнення заборгованості за відсотками за період з 27.01.2012 по 16.05.2015, а також щодо стягнення нарахованих штрафних санкцій, то апеляційний суд вважає за необхідним зазначити наступне.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Одночасно суд відзначає, що за змістом статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 367/2271/15-ц).

Враховуючи те, що апеляційним судом встановлено необґрунтованість позовних вимог позивача у вказаних частинах, то у даному випадку позовна давність не застосовується.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Позивачем пред`явлено позов на суму 90734,68 грн. Апеляційним судом задоволено вимоги позивача в розмірі 2898,97 грн., що складає 3,19% від пред`явлених вимог.

При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн. За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2643 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково (на 3,19%), тому пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» з ОСОБА_1 підлягало стягненню 56,20 грн. (1762 грн. х 3,19% = 56,20 грн.), при цьому оскільки у задоволенні вимог відмовлено (на 96,81%) з позивача на користь ОСОБА_1 підлягало стягненню 2558,68 грн. судового збору (2643 грн. х 96,81% = 2558,68 грн.). Відтак, у силу ч. 10 ст. 141 ЦПК України на користь ОСОБА_1 з позивача слід стягнути різницю судового збору у розмірі 2502,48 грн.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осьмінін Сергій Дмитрович, - задовольнити частково.

Заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (, 01001, Україна, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок, 1д) заборгованість за кредитом у розмірі 2898,97 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (, 01001, Україна, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок, 1д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) 2502,48 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: