Справа № 344/8339/24
Провадження № 22-ц/4808/1232/24
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 29 квітня 2024 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору.

Позовна заява обґрунтована тим, що 14 квітня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір №7/5-06, згідно з яким позивач зобов`язувався надати відповідачу послуги представництва при вирішенні справи в Івано-Франківській міській Раді та судових установах, пов`язаній із приватизацією земельної ділянки площею 975 м2, яка знаходиться АДРЕСА_1 (пункт 1 Договору). Згідно з пунктом 2 договору за виконання послуг, вказаних в п.1 договору, замовник обов`язується передати виконавцю безплатно у власність частку земельної ділянки площею 595м2, яка буде приватизована замовником за рішенням Івано-Франківської міської ради, чи за рішенням Івано-Франківської міської ради на підставі рішення суду. Згідно з п.4 договору замовник прийняв на себе зобов`язання: а) видати нотаріально посвідчену довіреність на уповноваження виконавцю представницьких дій в усіх судових інстанціях та державних установах; б) укласти в письмовій формі та нотаріально посвідчити угоду дарування про перехід права власності на земельну ділянку до Виконавця на належну йому відповідно до п.2 цього договору частку земельної ділянки площею 595м2 за місцезнаходженням АДРЕСА_1 в 3-х денний термін з дня прийняття рішення Івано-Франківської міської Ради про приватизацію земельної ділянки місцезнаходженням АДРЕСА_1 . Як передбачено пунктом 8 Договору, договір вступає в силу з моменту його підписання і діє протягом терміну виконання виконавцем своїх зобов`язань та врегулювання розрахунків між сторонами.

Позивач повністю і добросовісно виконав усі свої зобов`язання за укладеним договором, у результаті чого відповідач приватизувала земельну ділянку, що підтверджується рішенням Івано-Франківської міської ради від 19.08.2016 № 257-7 та додатком 7 до цього рішення. Однак відповідач не виконала умов договору і не передала позивачу у власність земельну ділянку площею 595м2 за місцезнаходженням АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного, позивач просив суд зобов`язати відповідача ОСОБА_2 виконати умови договору від 14 квітня 2006 року №7/5-06, а саме передати йому право власності на частку земельної ділянки площею 595 м2, за адресою по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення незаконним і необґрунтованим через неправильність та неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вважав недоведеним виконання умов договору позивачем. Однак суду надано рішення Івано-Франківської міської ради від 19.08.2016 року № 257-7 з додатком 7, яке підтверджує затвердження проекту землеустрою та опосередковано підтверджує приватизацію відповідачкою земельної ділянки.

Судом не встановлено і цивільно-правову природу договору. Вказує, що договір з відповідачем укладено у такій формі та з такими умовами, які відповідають нормам закону, що діяв на час укладення договору.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно оцінив докази, неповно встановив обставини справи, не застосував відповідні норми матеріального права, внаслідок чого прийшов до неправильного висновку.

Просить заочне рішення Івано-Франківського міського Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку

Відповідач до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 і його представника адвоката Романенка Є.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено, що 14 квітня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 , який діяв як фізична особа-підприємець, та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір №7/5-06, згідно з умовами якого позивач зобов`язувався надати відповідачу послуги представництва при вирішенні справи в Івано-Франківській міській Раді та судових установах, пов`язаних із приватизацією земельної ділянки площею 975м2, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (пункт 1 Договору). Згідно з п.2 договору за виконання послуг, вказаних в п.1 договору, замовник обов`язується передати виконавцю безплатно у власність частку земельної ділянки площею 595м2, яка буде приватизована замовником за рішенням Івано-Франківської міської ради, чи за рішенням Івано-Франківської міської ради на підставі рішення суду. Згідно пункту 4 договору замовник прийняв на себе зобов`язання: а) видати нотаріально посвідчену довіреність на уповноваження виконавцю представницьких дій в усіх судових інстанціях та державних установах; б) укласти в письмовій формі та нотаріально посвідчити угоду дарування про перехід права власності на земельну ділянку до Виконавця на належну йому відповідно до п.2 цього договору частку земельної ділянки площею 595м2 за місцезнаходженням АДРЕСА_1 в 3-х денний термін з дня прийняття рішення Івано-Франківської міської Ради про приватизацію земельної ділянки місцезнаходженням АДРЕСА_1 . Як передбачено пунктом 8 Договору, договір вступає в силу з моменту його підписання і діє протягом терміну виконання виконавцем своїх зобов`язань та врегулювання розрахунків між сторонами. Договір містить печатку ФОП ОСОБА_1 (а.с.3).

Рішенням Івано-Франківської міської ради шостого демократичного скликання від 26.05.2015 р. №1776-54 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту землеустрою на земельну ділянку 0.0750 га (в тому числі зем.діл. площею 0,0052 га на яку поширюється дія обмеження) за адресою АДРЕСА_1 , додаток - список громадян, яким затверджуються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передаються у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.6).

Звертаючись до суду, позивач стверджував, що він повністю і добросовісно виконав усі свої зобов`язання за укладеним договором, у результаті чого відповідач приватизувала земельну ділянку, однак не виконала умов договору і не передала позивачу у власність земельну ділянку площею 595м2 за місцезнаходженням АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивачем не доведено позовних вимог. Крім того, з урахуванням обраного позивачем способу захисту, у випадку задоволення позову такий об`єктивно не привів би до відновлення його прав та законних інтересів.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено вимогами ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцю зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач в якості обґрунтування власних вимог надав суду договір, за умовами якого він мав отримати за свої послуги представництва в усіх питаннях приватизації земельної ділянки відповідачем в дар частину земельної ділянки.

Також на підтвердження виконання ним таких послуг в повному обсязі надав рішення Івано-Франківської міської ради шостого демократичного скликання від 26.05.2015 р. №1776-54, до якого додається список громадян, яким затверджуються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передаються у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким надано дозвіл на складання проекту землеустрою на земельну ділянку 0.0750 га (в тому числі зем.діл. площею 0,0052 га на яку поширюється дія обмеження) за адресою АДРЕСА_1 .

Суд також встановив, що позивачем не надано і доказів про те, що відповідач набула у власність спірну земельну ділянку і рішення про затвердження проекту землеустрою реалізовано нею. Позивач не скористався процесуальним правом витребування доказів судом.

Оцінивши надані докази з урахуванням обставин справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено фактичне виконання обов`язків по цьому договору, оскільки рішення ради від 19.08.2016 року про передачу відповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до якої позивачем не заявлено позовних вимог, земельної ділянки, не містить жодних підтверджень його участі як представника відповідача при зверненні щодо оформлення права власності на земельну ділянку.

Переглядаючи рішення, колегія суддів не може не погодитися, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення даного позову.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів прийняла у якості доказу надану позивачем копію довіреності від 10.10.2015 року, враховуючи в якості поважної причини вік заявника, який пояснював, що не пам`ятав про існування вказаного документу на час розгляду справи в суді першої інстанції. Зі змісту довіреності від 10.10.2015 року, виданої ОСОБА_2 представнику ОСОБА_1 вбачається, що відповідач довіряє позивачу представляти її інтереси в підприємствах, установах, в тому числі, земельному відділі, з правом подання документів, заяв, звернення до суду з позовами та інших. Разом з тим цей документ не містить жодних підтверджень фактичного виконання ОСОБА_1 обов`язків за договором.

Інші письмові докази, надані представником позивача, колегією суддів не приймаються, оскільки надані після ухвалення оскарженого рішення, і поважних об`єктивних причин неможливості подання їх суду першої інстанції не наведено.

З урахуванням положень статей 78, 80, 81 ЦПК України, не є слушними доводи апеляційної скарги позивача про те, що рішення Івано-Франківської ради про дозвіл відповідачу приватизувати земельну ділянку є результатом його діяльності і опосередковано підтверджує факт приватизації нею землі.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, зводяться до незгоди із рішенням суду без будь-якого фактичного і правового обґрунтування, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення. З урахуванням того, що судом відмовлено в задоволенні позову за недоведеністю, не мають значення доводи апеляційної скарги на оцінку суду правової природи договору від 14.04.2006 року.

Крім того, доводи апеляційній скарги аналогічні викладеним в позовній заяві обставинам, якими він обґрунтовував власні вимоги, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, суд надав їм ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскаржене судове рішення достатньо відповідає таким критеріям.

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.М. Луганська