УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

Суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Авраменко А.М., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

ВСТАНОВИВ:

13 лютого 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищевказана заява про забезпечення позову, подана після подання позовної заяви. В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача послалась на те, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа №201/14281/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Предметом спору є нерухоме майно частина адміністративної будівлі цеху №3 з побутовими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку за реєстровано за відповідачем одноосібно, однак позивач вважає таке майно спільною сумісною власністю сторін як подружжя, а тому просить його поділити. На початку червня 2023 року позивачу стало відомо про наміри відповідача без його позивача продати спірне майно, для чого його виставлено на продаж. За таких обставин сторона позивача звернулась до суду із позовом про поділ майна, а потім із даною заявою про забезпечення цього позову шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо продажу спірного майна, державної реєстрації/перереєстрації речових прав на нього тощо.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову та ознайомившись із матеріалами позовної заяви №201/14281/23 (провадження №2/199/1077/24), суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, як вказувалось вище, в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом №201/14281/23 (провадження №2/199/1077/24) ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Предметом спору у справі є поділ спільного майна сторін, а саме частини адміністративної будівлі цеху №3 з побутовими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 , титульним одноосібним власником якого значиться відповідач.

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що спірне нерухоме майно є предметом іпотеки, якою забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором, строк виконання зобов`язань за яким настав (26 лютого 2018 року). Відповідач є іпотекодавцем та боржником, розмір заборгованості якої становить більше 300000 доларів США. Іпотекодержателем виступає ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», який на разі не є учасником цивільної справи №201/14281/23 (провадження №2/199/1077/24). Більш того, зі змісту вказаної інформаційної довідки вбачається, що спірне нерухоме іпотечне майно є обтяженим на підставі договору іпотеки ще з 09 червня 2006 року, тип обтяження заборона на нерухоме майно.

Відповідно до ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Згідно ст.150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії, зокрема, щодо предмета спору. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Нормою ст.152 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Положеннями ст.153 ЦПК України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки.

Згідно ст.12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, крім договору купівлі-продажу, укладеного у процесі приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, до складу якого входить таке майно.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналізуючи заявлені стороною позивача підстави для забезпечення позову з урахуванням на обставини спірних правовідносин сторін, зміст заявлених позовних вимог та в контексті наведених вище положень законодавства, суд приходить до висновку про неможливість задоволення заяви про забезпечення позову. Правова позиція, покладена в основу такого результату розгляду заяви, ґрунтується на тому, що норма ст.149 ЦПК України, яка визначає підстави для забезпечення позову, в якості обов`язкової умови для позитивного вирішення питання про забезпечення позову визначає наявність низки ризиків, які з урахуванням на ст.10 ч.9, ст.12 ч.3, ст.13 ч.1, ст.81 ч.1 ЦПК України мають бути доведені перед судом заявником за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. Такими ризиками є ускладнення чи неможливість виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інші, визначені законом. Саме на заявника покладається законом обов`язок не тільки зазначити фактичні обставини, які свідчать про наявність означених ризиків, хоча б одного з них, а й довести дійсність таких ризиків доказами.

Сторона позивача, посилаючись на наявність вищевказаних ризиків та необхідність забезпечення позову, в якості доказів таких ризиків і необхідності надає суду скріншот із сайту оголошень про продаж спірного нерухомого майна та переписку сторін у месенджері. Разом з тим, суд не має можливості прийняти такі докази як належні, допустимі та достовірні, оскільки з їх змісту неможливо достовірно встановити, що оголошення складено та розміщено саме відповідачем, а з переписки неможливо точно та однозначно встановити її учасників. Крім того, в оголошенні вказано в якості ціни продажу нерухомого майна 15000 гривень, що вочевидь не відповідає дійсній його вартості та ставить під сумнів достовірність такого оголошення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд також виходить із того, що нерухоме майно, заборонити відчуження якого в порядку забезпечення позову просить позивач, є іпотечним майном, а іпотекодержатель не є учасником справи, а тому задоволення заяви про забезпечення позову буде порушувати його права, що є неприпустимим. Більш того, на означене спірне нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, вже накладено заборону, яка зареєстрована ще 09 червня 2006 року, а також відповідач за наведеними вище нормами законодавства не має можливості відчужити таке нерухоме майно лише за власною волею і бажанням.

Таким чином, враховуючи, що стороною позивача не обґрунтовано належним чином необхідність забезпечення позову, не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку винесення його на користь позивача, суд приходить до висновку, що заява представника позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.149-154, 258, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі постановлення ухвали без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя А.М. Авраменко