Справа № 643/1410/24
Провадження № 6/643/142/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судових засідань Ісоєва К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за поданням Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича, боржник: ОСОБА_1 , стягувач: Акціонерне Товарство «Райффайзен Банк», про примусове проникнення до володіння боржника

ВСТАНОВИВ

Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Ю.В. (виконавець) звернувся до суду з поданням, в якому просить постановити вмотивоване рішення про примусове проникнення до житла боржника - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (боржник), зокрема садовий будинок літ. «А-2» у Садовому товаристві «50 років Жовтня» ділянка АДРЕСА_1 .

В обґрунтування подання зазначено, що на виконанні у виконавця перебуває зведене виконавче провадження АСВП № 73519696 на загальну суму стягнення з урахуванням розміру суми стягнення, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця, всього 275352,20 грн. з примусового виконання наказу № 873/314/23, виданого 17.10.2023 Північним апеляційним господарським судом про стягнення з боржника на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (стягувач) заборгованості за кредитним договором N 011-KB ) від 16.11.2021 у сумі 245666,97 грн., а також третейського збору та витрат по сплаті судового збору. Оскільки виконавцем вжиті вичерпні заходи щодо примусового виконання рішення для задоволення вимог стягувача шляхом звернення стягнення на кошти та рухоме майно боржника, однак вказані заходи не призвели до повного та фактичного виконання судового рішення, виконавець звернувся до суду з даним подання.

Згідно з висновками щодо застосування норм права, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 545/3611/17-ц, вказане подання підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення.

Положеннями п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Поняття житло є автономним і не залежить від кваліфікації за національним правом (Chiragov і Інші проти Вірменії [ВП], § 206). Відповідно, відповідь на питання, чи помешкання становить житло з точки зору захисту статті 8 § 1, залежить від фактичних обставин, зокрема існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем (Winterstein і Інші проти Франції, § 141 і цитовані у ній посилання; Prokopovich проти Росії, § 36; McKay-Kopecka проти Польщі (dec.); щодо справи про примусове переселення, див. Chiragov і Інші проти Вірменії [ВП], §§ 206-207, і Sargsyan проти Азербайджану [ВП], § 260). До того ж, слово житло у статті 8 є терміном, який не обов`язково відповідає помешканню, а має ширше значення (Niemietz проти Німеччини, § 30). Житло не обмежується традиційним помешканням. Воно включає, поміж іншим, будиночки-причепи та інші нефіксовані місця проживання (Chapman проти Сполученого Королівства [ВП], §§ 71-74). Воно включає хатини і курені, розташовані на земельній ділянці, незалежно від законності її займання відповідно до національного права (Winterstein і Інші проти Франції, § 141; Yordanova і Інші проти Болгарії, § 103). Стаття 8 може також застосовуватись до другорядного житла або тимчасового житла під час канікул (Demades проти Туреччини, §§ 32-34; Fagerskiold проти Швеції (dec.)) (Джерело: Довідник із застосування статті 8 Європейської конвенції з прав людини; електронний режим доступу https://www.echr.coe.int/documents/d/echr/Guide_Art_8_UKR).

Виходячи з доводів подання та матеріалів справи, суд приходить до висновку, що в даній справі вирішується питання про втручання в право особи на житло, яке захищене ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 30 Конституції України.

Заходи, що передбачають проникнення у приватне житло, повинні відбуватись згідно із законом, що передбачає відповідність до законної процедури (L.M. проти Італії, §§ 29 і 31) і до чинних гарантій (Panteleyenko проти України, §§ 50-51; Kilyen проти Румунії, § 34), має переслідувати одну із законних цілей, перелічених у статті 8 § 2 (Smirnov проти Росії, § 40), і має бути необхідним у демократичному суспільстві для досягнення такої мети (Camenzind проти Швейцарії, § 47). Суд також оцінює відповідність і належність аргументів, наведених на виправдання таких заходів, а також дотримання принципу пропорційності за конкретних обставин справи (Buck проти Німеччини, § 45), а також те, чи відповідне законодавство і практика надають належні і відповідні гарантії проти вжиття державними органами свавільних дій (Gutsanovi проти Болгарії, § 220; щодо критеріїв, які застосовуються, див. Iliya Stefanov проти Болгарії, §§ 38-39; Smirnov проти Росії, § 44). Наприклад, судді не можуть просто підписувати принесений папір, ставити офіційну печатку суду і записувати дату і час рішення, поставивши на документі слово «погоджено», не виносячи окрему постанову, у якій наводилися б підстави для такого погодження (Gutsanovi проти Болгарії, § 223). Стосовно обшуків житла, здійснених за постановою, котра, ймовірно, була ухвалена із порушенням національного і міжнародного права, див. K.S. і M.S. проти Німеччини, §§ 49-53 (Джерело: Довідник із застосування статті 8 Європейської конвенції з прав людини; електронний режим доступу https://www.echr.coe.int/documents/d/echr/Guide_Art_8_UKR).

Таким чином, вирішуючи подання, суд повинен переконатись, що втручання в право боржника на житло здійснюється згідно із законом, має легітимну мету (законну ціль) та є необхідним у демократичному суспільстві, тобто дотриманий справедливий баланс між інтересами боржника та стягувача.

В даній справі втручання в право боржника на житло здійснюється згідно із законом, оскільки право виконавця звернутись до суду з вказаним поданням прямо передбачено ст. 439 ЦПК України, п. 4, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», та має законну ціль (легітимну мету), оскільки згідно доводів подання примусове проникнення до житла боржника необхідно з метою пошуку та звернення стягнення на рухоме майно боржника, яке не підлягає реєстрації, опису та арешту такого майна.

Вирішуючи питання щодо пропорційності заходів, які просить вжити виконавець, суд керується таким.

Виконавцем у поданні зазначено, що в ході виконавчого провадження надійшла відповідь від Державної фіскальної служби про банківські рахунки боржника, платіжні вимоги направлені, коштів недостатньо. Крім того, оголошений розшук транспортного засобу боржника. Під час виконання рішення суду встановлено, що вжиті виконавцем заходи щодо звернення стягнення на кошти та рухоме майно боржника не призвели до очікуваного результату в вигляді повного та фактичного виконання обов`язків боржника за виконавчими документами, у зв`язку з чим виконавець звернувся до суду з поданням.

Таким чином, з доводів подання вбачається, що в ході виконавчого провадження частина заборгованості була погашена шляхом звернення стягнення на кошти боржника.

Проте ані доводи подання, ані додані до нього документи не містять даних відносно того, яка частина заборгованості боржника залишилась непогашеною.

Таким чином, у суду відсутні відомості щодо актуального на даний час розміру заборгованості боржника.

Крім того, ані доводи подання, ані додані до нього докази не містять даних щодо наявності або відсутності у боржника періодичних доходів у вигляді заробітної плати, пенсії тощо, а також розміру таких доходів, за рахунок яких може погашатись заборгованість.

За відсутності вказаних вище даних суд позбавлений можливості вирішити питання щодо пропорційності втручання в право боржника на житло та дотримання справедливого балансу між інтересами стягувача щодо виконання судового рішення та правом боржника на недоторканість житла.

Крім того, в обґрунтування необхідності примусового проникнення до житла боржника, виконавець посилається на те, що боржник не надав доступу до будинку.

На підтвердження вказаних обставин суду наданий акт виконавця від 06.02.2024, згідно якого боржник не надав доступу до садового будинку для проведення виконавчих дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії можуть проводитися у присутності понятих.

Згідно з ч. 2 ст. 22 вказаного Закону, присутність понятих є обов`язковою у випадку, передбаченому частиною третьою статті 53 цього Закону, а також у разі відсутності боржника або його представника під час вчинення виконавчих дій, пов`язаних з примусовим входженням на земельні ділянки, до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно боржника, на яке звернено стягнення, або майно стягувача, яке має бути повернуто йому в натурі, до житла, іншого володіння особи для забезпечення примусового виселення з нього та вселення в нього, під час проведення опису, арешту, вилучення і передачі майна.

Відповідно до п. 3 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, виконавці в процесі виконання рішення можуть вилучати готівкові кошти у боржника в національній та іноземній валютах. При виявлені у боржника готівкових коштів виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, після чого готівкові кошти вилучаються, про що виконавець складає акт вилучення готівки. Вилучення проводиться у присутності понятих. Акт вилучення готівки складається у необхідній кількості примірників, перший з яких залишається у виконавчому провадженні, інші - вручаються боржнику або його представнику, особі, у якої вилучено, під підпис. У разі відмови боржника (його представника) від підпису про це зазначається в акті вилучення готівки.

Згідно з п. 10 Розділу VIII вказаної Інструкції після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову. Постанова про опис та арешт майна (коштів) підписується виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна (коштів). У разі відмови від підпису осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в постанові.

Відповідно до п. 17 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис.

Виходячи з вказаних положень законодавства, оскільки виконавець 06.02.2024 виходив до садового будинку боржника з метою опису та арешту його майна, присутність понятих під час вказаної виконавчої дії була обов`язкова.

Між тим акт виконавця від 06.02.2024 складений ним одноособово та не містить даних щодо присутності понятих під час спроби виконавця отримати доступ до садового будинку боржника.

Крім того, суд звертає увагу, що в акті наявна дата його складення, проте відсутні відомості щодо часу і дати, коли виконавець намагався отримати доступ до садового будинку боржника та останній відмовив в наданні вказаного доступу.

Ураховуючи наведене, а також ту обставину, що в даній справі вирішується питання про втручання в право особи на житло, яке захищене вказаними вище нормами Конвенції та Конституції України, суд не може визнати акт виконавця від 06.02.2024, складений ним одноособово, за відсутності понятих або відеозапису, достатнім доказом факту відмови боржника у добровільному порядку надати виконавцю доступ до садового будинку та, відповідно, достатнім доказом наявності підстав для примусового втручання в право боржника на недоторканість житла.

Ураховуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволення подання.

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Ураховуючи підстави, з яких відмовлено в задоволенні подання, та релевантну практику Європейського суду з прав людини, суд не вбачає необхідності надавати оцінку по суті іншим доводам подання та іншим наданим виконавцем доказам.

Керуючись ст. 258-261, 352-354, 439 ЦПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні подання Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича, боржник: ОСОБА_1 , стягувач: Акціонерне Товарство «Райффайзен Банк», про примусове проникнення до іншого володіння боржника відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Д.А. Крівцов