Справа № 369/6854/23
Провадження № 2/369/1181/24
19.02.2024 м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.
при секретарі Соловюк В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації (в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, -
У травні 2023 року позивач, ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до російської федерації (в особі міністерства юстиції російської федерації) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що починаючи з 2014 року загальновідомим є факт, що російська федерація чинить збройну агресію проти України та у лютому 2022 році розпочала повномасштабне вторгнення на територію України по лінії державного кордону України з російської федерації та Республіки Білорусь, що призвело, зокрема, до початку бойових дій на території Київської області.
Зранку 20.03.2022 року територією Михайлівсько-Рубежівської сільської ради перемішувалась колона військової техніки російської федерації з позначками «V». З військових машин та важкої військової техніки періодично вівся обстріл з гармат та кулеметів навколишнього середовища, в тому числі житлових будинків. Відзначає, що до 14.02.2022 року в межах відповідного населеного пункту не велись бойові дії, не проводились військові навчання або інші дії з використанням військової техніки, що могли призвести до тяжких наслідків, в тому числі руйнування будівель.
Орієнтовно о 15 год. 30 хв. 20 березня 2022 року в результаті попадання боєприпасів, їх уламків, ведення бойових дій було пошкоджено майно позивача, а саме - приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Актом про пожежу від 25.05.2022 року Комісією було встановлено, що в результаті пожежі знищено дах, перекриття, повністю мансардний поверх, внутрішнє оздоблення, підлога першого та цокольного поверхів по всій площу будинку 150 кв. м., також знищено всі двері, вікна будинку, речі та майно господарів, що знаходилось в середині приватного будинку. Пожежею пошкоджено цілісність та несучу здатність зовнішніх несучих стін, міжкімнатних перегородок та міжповерхових перекриттів приватного будинку по всій площі 150 кв.м.
19.08.2022 року комісією, що утворена відповідно до Розпорядження Ірпінського міського голови №32 від 15.04.2022 року, на підставі звіту №40-06-22-ОБ було складено Акт обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.
Згідно Акту на день обстеження житлового об`єкту комісія встановила, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , повністю зруйновано (вигорів), є аварійний та підлягає демонтажу. Для проживання непридатний.
Додатком 2 «Розрахунок орієнтовної вартості збитків» Технічного звіту №40-06-22-05 встановлено, що орієнтовна вартість збитків об`єкта у цілому складає 2 403 843 гривні.
Таким чином в результаті неправомірних дій російської федерації, що полягали у збройній агресії та веденні агресивної війни на території України, в тому числі Київської області, позивач був позбавлений житла та зазнав матеріальної і моральної шкоди.
Моральна шкода завдана позивачу відповідачем складає 1 000 000 гривень та полягає у завданні позивачу та членам її сім`ї морального болю (страждань) через втрату єдиного житла та майна у ньому; необхідність внутрішнього переміщення по Україні в пошуку притулку та нового житла,- необхідність повторного набуття (придбання) рухомого майна (речей, техніки, побутової техніки, меблів тощо); необхідність оплатного найму іншого житла, що за своїми характеристиками є менш комфортним ніж знищене; тощо.
Просила суд:
-стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 2 403 843 два мільйони чотириста три тисячі вісімсот сорок три) гривні 00 копійок;
-стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у 1 000 000 (один мільйон) гривень 00 копійок.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2023 року відкрито провадження по справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2023 року закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
До суду Позивач та її представник направили заяву про розгляд справи у їх відсутність. Вимоги позову підтримують у повному обсязі, просять його задовольнити.
У свою чергу, Відповідач на судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, а саме:
-Позивачем направлено на адресу посольства Відповідача в Україні за адресою: м. Київ, Повітрофлотський проспект, буд.27 та на адресу посольства у Республіці Польща засобами поштового зв`язку ухвалу про відкриття провадження у цій справі, копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами;
-судом виклик відповідача на кожне судове засідання в цій справі здійснювався шляхом розміщення оголошення на сайті суду, який є загальнодоступним, що є належним повідомленням особи про розгляд справи судом.
При цьому, суд не мав змоги повідомити Відповідача про розгляд цієї справи дипломатичними каналами, оскільки дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією на час розгляду цієї справи розірвано. Також суд позбавлений можливості безпосередньо повідомляти відповідальний орган державної влади рф про розгляд цієї справи через запроваджений санкційний режим та відсутність поштового сполучення між Україною та рф.
Суд приймає до уваги, що Позивач самостійно повідомляла російську федерацію про розгляд цієї справи Києво-Святошинським районним судом Київської області шляхом:
-позивачем направлено до посольства Відповідача у Республіці Польща електронну копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами.
Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
З огляду на усе зазначене вище та зважаючи на релевантну практику Європейського суду з прав людини, суд констатує, що Відповідач був належним чином повідомлений та обізнаний про розгляд цієї справи, мав реальну можливість та був зобов`язаний ознайомитись із змістом позовної заяви та доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, мав можливість слідкувати за станом розгляду справи та ознайомитись зі змістом постановлених по ній ухвал.
Однак, Відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, правом надання відзиву на позов не скористався, до засідання суду не прибув, про причини відсутності не повідомив. Жодних пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу суду не надходило.
Оскільки Відповідачем у цій справі є російська федерація, тобто держава, суд враховує реальну можливість Відповідача призначити уповноваженого представника для участі у цій справі та забезпечити його прибуття у відповідні судові засідання у цій справі, а також забезпечити підготовку цим представником належним чином оформлених заяв по суті цієї справи, якою Відповідач свідомо не скористався. Також, Відповідач не заперечував проти розгляду судом цієї справи, будучи про неї обізнаним, на необхідності застосування судом будь-яких обмежень та/або імунітетів не наголошував, що свідчить про згоду Відповідача на розгляд цієї справи.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Таким чином, суд доходить до висновку про можливість розгляду цієї справи за відсутності Відповідача та про необхідність її вирішення за наявними матеріалами.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не проводилося.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України).
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
При розгляді справи судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.05.2011 та іншими копіями документів, які наявні у матеріалах справи.
Внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, територією с. Михайлівка-Рубежівка переміщувалась колона військової техніки російської федерації, де одночасно вівся обстріл з гармат та кулеметів навколишнього середовища, в тому числі житлових будинків.
20 березня 2022 року в результаті потрапляння боєприпасів та їх уламків було пошкоджено вищезазначений будинок позивача, що підтверджується актом про пожежу від 25.05.2022. При цьому, комісією встановлено, що в результаті пожежі знищено дах, перекриття, повністю мансардний поверх, внутрішнє оздоблення, підлога та цокольного поверхів по всій площі будинку 150 кв. м., також знищено всі двері, вікна будинку, речі та майно господарів, що знаходилось всередині будинку.
Також згідно акту обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією від 19.08.2022 обєкт за адресою: АДРЕСА_1 повністю зруйновано (вигорів),є аварійний та підлягає демонтажу. Для проживання непридатний.
Відповідно до технічного звіту №40-06-22-ОБ, проведеного за результатми візуального обстеження житлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що орієнтовна вартість збитків обєкта вцілому складає 2 403 843 (два мільйона чотириста три тисячі вісімсот сорок три) грн.00 коп.
Також, судом досліджено додані Позивачем до позову фото, на яких зафіксовано рештки будинку, що залишилися після пожежі, що є додатковим візуальним підтвердженням факту знищення будинку та завдання збитків Позивачам.
Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (підстави визначення підсудності справ судам України), - суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.
Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
За приписами ст. 22 ЦК України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 наведеної статті).
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 вказаної статті).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.
При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Частиною 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
На підставі ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України.
Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Дана обставина також не підлягає доказуванню згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження - військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974.
З огляду на усе зазначене вище, суд доходить до висновку, що позивачем доведено факт завдання їй матеріальних збитків Відповідачем, оскільки Позивач надала до суду належні, достатні та допустимі докази спричинення збитків (документи, що підтверджують право власності на будинок, Акт про пожежу від 24.05.2022, додані до позовної заяви фото, акт обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією від 19.08.2022, технічний звіт №40-06-22-ОБ, проведений експертом ПП «Фірма «ФНЖЕНЕР», долученим до позову витягами з ЄРДР), а також очевидним є причинно-наслідковий зв`язок між діями Відповідача, що полягають у веденні збройної агресії проти України, та знищенням будинку Позивача під час бойових дій, причиною ведення яких є одностороння та неспровокована збройна агресія Відповідача. В контексті причинно-наслідкового зв`язку між діями Відповідача та завданням збитків Позивачу суд відмічає, що першопричиною бойових дій, що стали безпосередньою причиною знищення належного позивачу будинку є протиправні дії Відповідача, що полягали у вторгненні в іншу суверенну державу, в порушення норм міжнародного права, таким чином протиправні дії РФ призвели до завдання збитків Позивачу, водночас, за відсутності факту вчинення Відповідачем зазначеної збройної агресії, бойові дії не велися б, отже будинок позивача не було б знищено.
При цьому, суд вважає, що з огляду на протиправний, безпідставний та нічим не спровокований характер вторгнення на територію України, російська федерація несе повну юридичну відповідальність за майнову та немайнову шкоду, заподіяну цивільним фізичним та юридичним особам у результаті вчинення нею протиправної збройної агресії, в тому числі і за майнову шкоду, заподіяну майну фізичних та юридичних осіб Збройними Силами України під час здійснення ними законного права на самозахист території нашої держави. Уся шкода, завдана під час повномасштабного вторгнення росії на територію України є такою, що завдана з вини російської федерації, з огляду на те, що російська федерація не мала жодних законних підстав для збройного вторгнення на територію України, отже саме на Відповідача, згідно норм ст. 1166 Цивільного кодексу України, покладено обов`язок щодо відшкодування цієї шкоди.
Беручи до уваги приписи статті 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Крім того, судом враховано, що за приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207-VII відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Діями з боку рф було порушено гарантоване ст. 41 Конституції України право власності ОСОБА_1 . Тобто безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є рф.
Сам факт збройної агресії РФ проти України є причиною виникнення ситуації, за якої ОСОБА_1 понесла істотні збитки та змушена відстоювати своє порушене відповідачем права в судовому порядку. А відтак, суд вважає позов в частині стягнення з відповідача відшкодування матеріальної шкоди за пошкоджений будинок за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок військової агресії рф проти України є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог судом враховано, що рф, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.
Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.
РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.
Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов такого висновку.
Відповідно дост. 3 Конституції Українилюдина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зазмістом статті 16 ЦК Українипередбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до частин першої та другоїстатті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з положенням частини першоїстатті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Згідно з частинами другою, третьою статті 23 ЦК Україниморальна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй була заподіяна моральна шкода, яка полягає у завданні позивачу та членам її сімі`ї морального болю через втрату єдиного житла та майна у ньому, необхідності внутрішнього переміщення по Україні в пошуку притулку та нового житла, необхідності повторного набуття рухомого майна (речей, техніки, побутової техніки, меблів, тощо), необхідності оплатного найму іншого житла.
З огляду на ступінь душевних страждань та причини їх виникнення, вину російської федерації у збройній агресії щодо України, внаслідок якої позивач втратив усталенні життєві порядки, вимушений був змінити місце свого проживання та своєї сім`ї, суд погоджується з тим, що відповідач російська федерація є винною у заподіянні ОСОБА_1 моральної шкоди і розмір компенсації за неї в розмірі 1000000,00 грн вбачається судом обґрунтованим та розумним.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2-4, 16, 22, 368, 1166 ЦК України, ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до російської федерації (в особі міністерства юстиції російської феедарції) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України - задовольнити.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь громадянки України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму завданих її майну збитків у розмірі 2 403 843 (два мільйони чотириста три тисячі вісімсот сорок три) гривні 00 копійок.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь громадянки України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1 000 000 (один мільйон) гривень, 00 копійок в якості відшкодування завданої їй моральної шкоди.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 19 лютого 2024 року.
Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ