ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/9532/23
Номер провадження 22-ц/818/3249/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) Мальованого Ю.М.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року в складі судді Яковлевої В.М. у справі № 638/9532/23 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 16 лютого 2011 року. Відповідач при підписані анкети - заяви підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Отже, підписанням заяви між сторонами у відповідності до статті 634 ЦК України був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (стаття 1066 ЦК України) та кредитного договору (стаття 1054 ЦК України).

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50 000,00 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість за кредитом, яка станом на 17 липня 2023 року складає 55 867,99 грн, з яких: 45 476,67 грн - заборгованість за тілом кредиту, 10 391,32 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 16 лютого 2011 року в розмірі 55 867,99 грн станом на 17 липня 2023 року, а також 2684,00 грн судового збору.

19 червня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції вступне слово. Вказав, що з наданих банком доказів неможливо зробити висновок, з якого часу виникла заборгованість, та у якому розмірі. Позивачем не надано первинних документів. Посилався на пропуск строку позовної давності, оскільки права позивача порушені з 06 квітня 2020 року, адже нову картку позичальнику видано 06 березня 2020 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 лютого 2011 року в розмірі 55 867,99 грн та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що у відповідача перед банком утворилась заборгованість зі сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, підтверджена належними доказами, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду 23 липня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити банку у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не врахував, що він не посилався на те, що не був ознайомлений з умовами кредитування. Банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру не долучив первинних документів, оформлених згідно чинного законодавства. Надана банком виписка не містить необхідних реквізитів, а саме: назва документа не виписка, а розрахунок заборгованості; відсутня дата складання; відсутні зміст та обсяг операції (підстави її здійснення) та одиниця її виміру за кожною операцією; відсутній особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта і печатка банку. Розрахунок заборгованості, посвідчений юрисконсультом банку, не є належним доказом заборгованості. Крім того, з початку 2020 року у нього з рахунку з невідомої причини почали самостійно зникати гроші, у зв`язку з чим він звернувся до банку та 06 березня 2020 року оформив нову картку, з моменту видачі якої руху по рахунку не було. Отже, права позивача порушені 06 квітня 2020 року, а з позовом він звернувся 10 серпня 2023 року, тому його представник подав до суду першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності.

19 вересня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» від Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому банк просив відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що укладення договору з відповідачем підтверджується підписанням ним анкети-заяви від 16 лютого 2011 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить відповідні умови кредитування, зокрема, процентну ставку. Факт отримання кредиту, а також факт користування ним з періодичним погашенням коштів відповідач не заперечував. Наданими банком доказами підтверджено також підписання ОСОБА_1 06 березня 2020 року заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг в електронному вигляді. Доводи апеляційної скарги про те, що суду не надано первинних документів, за якими обліковується заборгованість за кредитом, не надано виписки по рахунку з відображенням операцій, які проводились за даним рахунком, отже, не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження розміру заборгованості, внаслідок чого неможливо перевірити нараховані суми боргу, спростовуються матеріалами справи, які містять виписку по рахунку ОСОБА_1 за кредитним договором. Надані суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 16 лютого 2011 року та виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 свідчать, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював зняття готівки, перекази між картками, поповнення рахунку, оплату послуг, розрахунки через термінали в касах магазинів. Строк позовної давності не пропущено, адже строк дії останньої картки, виданої відповідачу 02/26, а банк звернувся до суду з позовом 10 серпня 2023 року. Крім того, з виписки по рахунку вбачається, що відповідач активно використовував кредитний рахунок, починаючи з 06 лютого 2011 року по 26 лютого 2022 року.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК України), суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 лютого 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 28).

У заяві зазначено, що відповідач погоджується з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку», які були надані йому для ознайомлення в письмову вигляді.

До кредитного договору Банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 16 лютого 2011 року яка підписана ОСОБА_1 (а.с. 31).

Зі змісту довідки вбачається, що пільговий період (нарахування відсотків здійснюється по ставці 0,01% річних) до 55 днів (пільгова ставка діє за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості), базова % ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році) 2,5 %, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн та не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, а також передбачено пеню та штраф.

06 березня 2020 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву клієнта - фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання послуг (а.с. 29-30).

Також 06 березня 2020 року ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, однак інформація, вказана у ньому, зберігає чинність та є актуальною до 21 березня 2020 року (а.с. 32-36).

З довідки, наданої АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким було надано кредитні картки «Універсальна»: НОМЕР_1 з терміном дії 12/14; 124490 02/16; 251013 11/19; 802372 02/20; 221444 12/23; остання з яких 911801, дата відкриття 27 січня 2022 року, термін дії до 02/26 (а. с. 27).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), вбачається, що 16 лютого 2011 року ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт 300,00 грн, який в подальшому неодноразово змінювався, зокрема, 06 лютого 2020 року становив 50 000,00 грн, 27 травня 2022 року 44 737,94 грн (а.с. 25-26).

З наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 17 липня 2023 року склала 55 867,99 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 45 476,67 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 10 391,32 грн (а.с. 4-24).

Також банком надано виписку по рахунку ОСОБА_1 за договором б/н за період 16 лютого 2011 року 19 липня 2023 року, з якої вбачається, що загальна сума його витрат склала 247 496,42 грн, надходжень 191 628,43 грн, баланс на кінець періоду 55 867,99 грн (а.с. 71-108).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріали справи свідчать про те, що отримавши від банку кошти в кредит, в порушення умов виконання кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту і сплати процентів за користування грошима належним чином не виконав.

ОСОБА_1 отримував кредитні кошти, неодноразово отримував кредитні картки, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо повернення коштів, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою, наданими банком до суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суду не надано первинних документів, за якими обліковується заборгованість за кредитом, зокрема належним чином оформленої виписки по рахунку, спростовуються матеріалами справи, які містять надану банком фотокопію виписки по рахунку ОСОБА_1 за кредитним договором (а. с. 71-108). У виписці вказана дата її складання 20 липня 2023 року, відображені зміст та обсяг операцій за рахунком, вона скріплена підписом уповноваженої особи банку та відбитком печатки.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що з початку 2020 року у нього з рахунку з невідомої причини почали самостійно зникати гроші, будь-якими доказами не підтверджуються, тому також не можуть бути взяті судом до уваги.

Доводи ОСОБА_1 щодо пропуску банком строку позовної давності є неспроможними з урахуванням того, що строк дії останніх виданих йому карток до грудня 2023 року та до лютого 2026 року (а.с. 27), а з позовом банк звернувся у серпні 2023 року. Крім того, з виписки по рахунку вбачається, що відповідач активно використовував кредитний рахунок, починаючи з 06 лютого 2011 року по 26 лютого 2022 року.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи в своїй сукупності свідчать про отримання відповідачем кредиту за договором № б/н від 16 лютого 2011 року та невиконання ним взятих на себе зобов`язань і неповернення в добровільному порядку отриманих в кредит коштів, а отже наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 45 476,67 грн.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в розмірі 10 391,32 грн, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що в анкеті-заяві позичальника від 16 лютого 2011 року процентна ставка дійсно не зазначена.

Разом з тим, сторонами погоджено та підписано відповідачем довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 16 лютого 2011 року.

У вказаній довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» детально та чітко розписані умови кредитування: пільговий період, процентна ставка, розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи, тощо.

Зокрема, ставка відсотків згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» - 2,5% на місяць, тобто 30% на рік (а.с. 31).

Враховуючи те, що зазначеною довідкою, яка підписана відповідачем, визначено розмір відсотків за користування кредитом, то саме за такою ставкою вони підлягають стягненню.

Зазначене відповідає висновкам щодо необхідності врахування довідки про умови кредитування при визначенні розміру заборгованості за відсотками за користування кредитом, які викладені у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц, провадження № 61-21994 св 19, від 14 квітня 2021 року у справі № 342/1330/18, провадження № 61-2042св20, від 26 травня 2021 року у справі № 549/493/19, провадження № 61-7083св20, від 09 червня 2021 року у справі № 552/6545/19, провадження № 61-6376св20, від 07 липня 2021 року у справі № 205/1012/20, провадження № 61-4св21, від 12 травня 2022 року у справі № 175/2871/21, провадження № 61-20946св21, від 31 травня 2022 року у справі № 366/3214/19, провадження № 61-16749св21.

Разом з тим, визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 10 391,32 грн суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді.

Так, під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 30,00 % на рік, яка, як вбачається із наданого банком розрахунку була неодноразово змінена, а саме: з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року на 34,80%; з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року на 43,20%; з 01 червня 2015 року по 02 вересня 2015 року на 34,80% (2,9% на місяць); з 03 вересня 2015 року по 31 липня 2020 року на 43,20 % (3,6% на місяць); з 01 серпня 2020 року по 28 лютого 2022 року на 42% (3,5% на місяць), з 01 по 31 березня 2022 року на 0%; з 01 квітня 2022 року по 31 серпня 2022 року на 20,40% (1,7% на місяць); з 01 вересня 2022 року по 17 липня 2023 року на 42% (3,5% на місяць).

Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України у редакції на час укладення договору (16 лютого 2011 року) було передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

У подальшому до вказаної статті внесено зміни та передбачено згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений частинами 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Однак, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374цс17 у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такої ж позиції притримується Верховний Суд в своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Проте доказів повідомлення боржника про підвищення розміру процентної ставки позивачем не надано.

Заява про приєднання до Умов та правил надання послуг підписана відповідачем 06 березня 2020 року.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву від 16 лютого 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути також не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок про те, що Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З урахуванням наведеного, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк».

Також позивачем долучено паспорт споживчого кредиту (роздруківку з інформацією про деякі умови кредитування), підписаний відповідачем, в якому визначено, зокрема, процентна ставка у межах пільгового періоду процентів річних, процентна ставка за межами пільгового періоду процентів річних, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, розмір пені, штрафів.

При цьому, необхідно зазначити, що термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у Законі України «Про споживче кредитування» лише в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», чинного на момент виникнення спірних правовідносин). З огляду на ці норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України «Про споживче кредитування» включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13).

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай, правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 (провадження №61-14545сво20).

Крім того, згідно відомостей споживчого паспорту який підписаний 06 березня 2020 року, інформація в паспорті зберігає чинність та є актуальною лише до 21 березня 2020 року.

За наведених обставин, паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України «Про споживче кредитування» включає до форми договору про споживчий кредит.

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, за відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про зміну відсоткової ставки за користування кредитними коштами, надані банком паспорт споживчого кредиту та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Матеріали справи свідчать про те, що базова ставка за процентами за користування кредитними коштами, зазначена у довідці, становить 2,5 % на місяць (30% на рік), проте згідно розрахунку заборгованості позивачем нараховувались відсотки як у передбаченому розмірі, так і у підвищеному розмірі.

При цьому, банк не надав до суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні, вищому ніж 30% річних, та підстав її підвищення, а також не надано жодного доказу сповіщення відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст. 1056-1 ЦК України.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та не встановив, чи належним чином був повідомлений позичальник про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом, а тому дійшов передчасного висновку про стягнення збільшеної процентної ставки за користування кредитом.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що прострочена заборгованість виникла з 01 липня 2022 року. З 01 січня 2023 року банк не нараховував відсотки.

Таким чином, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитним коштами має бути розрахована за період з 01 липня 2022 року по 01 січня 2023 року лише за первісною відсотковою ставкою, визначеною у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», а саме 30 % із розрахунку 360 днів у році, тобто 0,083% на день, що становитиме 45 476,67 х 0,083% х 184 дні = 6945,20 грн.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, провадження № 61-47353св18.

За таких обставин, саме вказана сума заборгованості зі сплати відсотків підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Згідно підпунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених обставин справи оскаржуване рішення суду підлягає зміні зі зменшенням суми заборгованості зі сплати відсотків, що підлягає стягненню з відповідача на користь банку, з 10 391,32 грн до 6945,20 грн, а загальної суми заборгованості з 55 867,99 грн до 52 421,87 грн.

В іншій частині підстав для зміни чи скасування рішення суду не вбачається.

Частинами 1, 10, 13 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Оскільки його позов задоволено частково, на 93,83 %, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 2518,40 грн (2684,00 х 93,83%).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 4026,00 грн. Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, з позивача на його користь підлягає стягненню пропорційно незадоволених позовних вимог 248,40 грн (4026,00 х 6,17%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2270,00 грн (2518,40 248,40).

Таким чином, рішення суду в частині стягнення судових витрат також підлягає зміні зі зменшенням суми стягнутого з відповідача на користь позивача судового збору з 2684,00 грн до 2270,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 червня 2024 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з 10 391,32 грн до 6945 (шість тисяч дев`ятисот сорока п`ять) грн 20 коп., а загальної суми заборгованості з 55 867,99 грн до 52 421 (п`ятдесят дві тисячі чотириста двадцять одна) грн 87 коп., а також судового збору з 2684,00 грн до 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова