Номер провадження: 22-ц/813/1969/24
Справа № 499/949/21
Головуючий у першій інстанції Кравчук О.О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М.,Сегеди С.М.,

з участю секретаря Ровенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 19 червня 2023 року, постановленого під головуванням судді Кравчука О.О., повний текст рішення складений 29 червня 2023 року, у цивільній справі за позовом заступника керівника Березівської окружної прокуратури Одеської області Котормуса Сергія Петровича в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року заступник керівника Березівської окружної прокуратури Одеської області Котормус С.П. в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Одеській області звернувся до суду з позовом до Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності на земельну ділянку, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області№ 1015-VII від 30 січня 2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу в власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області (за межами населеного пункту)»;

- скасувати рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при Іванівській районній державній адміністрації Одеської області Маршук Т.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 лютого 2020 року, індексний номер 51374822, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433;

- припинити право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433;

- стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 6810 грн.

В обґрунтування позовних вимог заступник керівника Березівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_2 зазначив, що відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 26.09.2018 року № 15-6156/13-18-ОГ про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність, згідно акту приймання передачі від 27.09.2018 року Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області передано у комунальну власність Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0488 загальною площею 32,3738 га, з цільовим призначенням: 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), зі встановленими обмеженнями - землі, що відносяться до земель водоохоронної зони та охоронної зони, навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи, що підтверджується актом приймання-передачі землі від 27.09.2018 року.

Рішенням Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області від 23.08.2019 року №580-VII надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0488, площею 32,3738 га, з цільовим призначенням 16.00 Землі запасу (земельні ділянки кожної категорії, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), що розташована на території Коноплянської сільської ради (за межами населеного пункту) на 16 окремих ділянок по 2,0000 га та 1 ділянку площею - 0,3738 га.

У подальшому на підставі заяв громадян про надання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства вищевказані поділені земельні ділянки площею по 2 га та передано громадянам у власність.

Рішенням Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області від 03.12.2019 року№696-УІІ надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер :01:002:0433(землі запасу),розташованої на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області (за межами населеного пункту) для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Коноплянської сільської ради від 30.01.2020 року № 1015-VIIзатверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :01:002:0433, що розташована на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області (за межами населеного пункту) для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при Іванівській районній державній адміністрації Одеської області Маршук Т.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26.02.2020 року (індексний номер 51374822), 26.02.2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433 (РНОНМ 218, номер запису про право власності 35770067).

Позивач вважає, що Коноплянською сільською радою здійснено розпорядження земельною ділянкою всупереч положень Земельного та Водного кодексів України, оскільки сільською радою передано у приватну власність земельну ділянку за рахунок земель водного фонду - прибережної захисної смуги річки Великий Куяльник, що є підставою для визнання незаконним рішення сільської ради, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності, виходячи з таких підстав.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 19 червня 2023 року позов заступника керівника Березівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_2 в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області задоволений частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області №1015-VII від 30 січня 2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність гр. України ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області (за межами населеного пункту)».

Скасовано рішення державного реєстратора Центру з надання адміністративних послуг при Іванівській районній державній адміністрації Одеської області Маршук Т.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 лютого 2020 року, індексний номер: 51374822, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:002:0433 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218, номер запису про право власності 35770067).

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:002:0433 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218, номер запису про право власності 35770067), яка розташована в адміністративних межах Коноплянської сільської ради Березівського (раніше Іванівського) району Одеської області (за межами населеного пункту) у власність територіальної громади в особі Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, Коноплянська сільська рада Березівського району Одеської області, в особі представника адвоката Врона А.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення судускасувати,ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги що земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0433 не входить у межі заплави Великий Куяльник, а отже прибережна захисна смуга відповідно до норм чинного законодавства та Проекту встановлюється не в 50 м., а в 25 м., що і було враховано при відведенні земельної ділянки.

Апелянт вважає, що судом не було надано належної оцінки наявних доказів в матеріалах справи, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та суд обмежився лише формальними висновками про те, що апелянт не подав до суду доказів на підтвердження відсутності підстав задоволення позовних вимог.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання, призначене на 24 вересня 2024 року представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_1 не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 122, 123 зв.б.,124-127 т. 3).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення голови Коноплянської сільської ради ОСОБА_3 , адвоката Врона А.В., представника Коноплянської сільської ради , прокурора Шептіліс О.І., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області наказом від 26 вересня 2018 року №15-6156/13-18-СГ земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0488, загальною площею 32,3738 га, з цільовим призначенням: 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) передана в комунальну власність Коноплянської сільської ради (а.с. 86 т. 1).

Акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної в комунальну власність від 27 вересня 2018 року свідчить, що начальник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області передав із державної власності, а голова Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області прийняв в комунальну власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0488, загальною площею 32,3738 га, відповідно до додатку (а.с. 87, 88 т. 1).

26 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав Коноплянській сільській раді заяву, в якій просив виділити йому земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області (а.с. 37 т. 1).

Рішенням № 580-VII наданий дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0488, загальною площею 32,3738 га (а.с. 90 т. 1).

Рішенням № 696-VII наданий дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433 (а.с. 36 т. 1).

Рішенням № 1015-VII затверджений проект землеустрою щодо відведення та передачі безоплатно у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433, а також зобов`язано ОСОБА_1 подати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відділ в Іванівському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та зареєструвати речове право на нерухоме майно (а.с. 89 т. 1).

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна свідчить, що ОСОБА_1 на підставі Рішення 1015-VII належить земельна ділянка площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433(а.с.92-93 т. 1).

Рішенням № 458-VI затверджений Проект землеустрою зі встановлення водоохоронної зони і прибережної захисної смуги вздовж річки Великий Куяльник на території Іванівського району Одеської області, загальною площею 10687,3634 га, зокрема: прибережна захисна смуга, в складі водоохоронної зони 275,0407 га (а.с. 140 т. 1).

Проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433 ОСОБА_1 , встановлена наявність обмежень на земельній ділянці - 05.01 водоохоронна зона (а.с. 32-63 т. 1).

Враховуючи рельєф місцевості (річка протікає по рівнинній території зі стрімкістю схилів 0-1 градус) вздовж річки Великий Куяльник на території Іванівського району встановлюється прибережна захисна смуга шириною 25 метрів від урізу води (Розділ 3 Проекту землеустрою) (а.с. 31 т. 2).

В межах сіл Богунове, Шерове та Конопляне Коноплянської сільської ради і села Прохорове Бузинівської сільської ради включено заплаву річки Великий Куяльник. У заплавах або на обривистих берегах зовнішня межа прибережної захисної приймається не ближче ніж 50 метрів від бровки корінного берегу в напрямку до вододілу. Зовнішня межа прибережної захисної смуги на цій території проектувалася більше 50 метрів від бровки корінного берегу в напрямку до вододілу і в селі Богунове, Шерове та Конопляне Коноплянської сільської ради проходить по межі житлової забудови, контурів угідь та шляхів (Розділ 3 Проекту землеустрою) (а.с. 34 т. 2).

Інформація з листа Одеського державного екологічного університету від 15 червня 2021 року №02/425 свідчить, що: крутизна схилів лівого берегу річки Великий Куяльник на відрізках, суміжних з межами земельної ділянки перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги вздовж лівого берегу річки на цих відрізках має становити не менше 50 метрів; земельна ділянка площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433 знаходиться частково в межах прибережної захисної смуги річки Великий Куяльник (а.с. 63-65 т. 1).

Задовольняючи частково позов заступника керівника Березівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_2 в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, суд першої інстанції виходив з наступного.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 ЦК).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 391 ЦК).

Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (частина 1 статті 393 ЦК).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 1, 2, 3 статті 1 Земельного кодексу України, далі - також ЗК).

Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (частина 1, 2, 3 статті 2 ЗК).

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; (пункти «а», «б», «в», «г», частини 1 статті 12 ЗК).

До земель водного фонду належать землі, зайняті: прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами (пункт б, частини 1 статті 58 ЗК).

Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (частина 1 статті 59 ЗК).

Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги (частина 1 статті 60 ЗК).

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів (пункт «а» частини 2 статті 60 ЗК).

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина 1, 2 статті 78 ЗК).

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (частина 2 статті 84 ЗК).

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «д» частини 4 статті 84 ЗК).

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 90 ЗК).

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 1, 2 статті 116 ЗК).

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим (частина 1 статті 118 ЗК).

Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом (частина 1 статті 140 ЗК).

Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії (частина 1статті 141 ЗК).

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; конфіскації земельної ділянки; примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом (частина 1 статті 143 ЗК).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (пункт «г» частини 3 статті 152 ЗК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Водного кодексу України водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт).

Усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки,струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море (частина 1, 2 статті 3 ВК).

Залежно від водозбірної площі басейну річки поділяються на великі, середні та малі. До малих належать річки з площею водозбору до 2 тис. квадратних кілометрів (частина 1, 4 статті 79 ВК).

З метою охорони водності малих річок забороняється: змінювати рельєф басейну річки; руйнувати русла пересихаючих річок, струмки та водотоки; випрямляти русла річок та поглиблювати їх дно нижче природного рівня або перекривати їх без улаштування водостоків, перепусків чи акведуків; зменшувати природний рослинний покрив і лісистість басейну річки; розорювати заплавні землі та застосовувати на них засоби хімізації; проводити осушувальні меліоративні роботи на заболочених ділянках та урочищах у верхів`ях річок; надавати земельні ділянки у заплавах річок під будь-яке будівництво (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд),а також для садівництва та городництва; здійснювати інші роботи, що можуть негативно впливати чи впливають на водність річки і якість води в ній (частина 1 статті 80 ВК).

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період)шириною для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів (частина 2 статті 88 ВК).

Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється (частина 3 статті 88 ВК).

Основними принципами охорони навколишнього природного середовища є: пріоритетність вимог екологічної безпеки, обов`язковість додержання екологічних нормативів та лімітів використання природних ресурсів при здійсненні господарської, управлінської та іншої діяльності; гарантування екологічно безпечного середовища для життя і здоров`я людей; обов`язковість оцінки впливу на довкілля; компенсація шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища (пункти «а», «б», «є», «і» частини 1 статті 3 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища»).

Державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси (частина 1 статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища»).

Екологічна безпека є такий стан навколишнього природного середовища, при якому забезпечується попередження погіршення екологічної обстановки та виникнення небезпеки для здоров`я людей (частина 1статті 50 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища»).

Проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом (стаття 1 Закону України «Про землеустрій»).

Землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі: розробки документації із землеустрою щодо організації раціонального використання та охорони земель; встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою; встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути) (пункт «а», «б», «г» частини 1 статті 20 Закону України «Про землеустрій»).

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексомУкраїни (частина 1, 2 статті 50 Закону України «Про землеустрій»).

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав (частина 13 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (частина 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними (абзац третій частини 3статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в чинній, поточній редакції).

Цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них (пункт 1 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №486, далі - також Порядок).

У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу України (пункт 4 Порядку).

Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінекоенерго, Держводагентством та територіальними органами Держгеокадастру, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад (пункт 5 Порядку).

Судом вірно встановлено, що при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. З метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду заборонено, зокрема, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби.

Також судом вірно встановлено, що землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Також, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Відтак, прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Тому, передача земель водного фонду у приватну власність в цілях ведення особистого селянського господарства заборонена.

Як вбачається з Проекту землеустрою, прибережна захисна смуга в селі Конопляне, Коноплянської сільської ради, Березівського (раніше Іванівського) району Одеської області визначена не ближче ніж 50 метрів від бровки корінного берегу в напрямку до вододілу. Так само, в Листі від 15 червня 2021 року зазначається, що крутизна схилів лівого берегу річки Великий Куяльник в районі розташування Земельної ділянки перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги вздовж лівого берегу становить більше 3 градусів, а тому лінія прибережної захисної смуги повинна становити не менше 50 метрів.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що земельна ділянка площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433 розташована в межах прибережної захисної смуги, яка виділена й відведена у приватну власність відповідача 2 частково за рахунок земель водного фонду, з порушенням вимог земельного, водного законодавства, а тому наявні правові підстави для визнання Рішення № 1015-VII незаконним, також підлягає скасуванню і рішення державного реєстратора Маршук Т.А. від 26 лютого 2020 року.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що оскільки ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:002:0433, яка містить у своєму складі прибережну захисну смугу річки Великий Куяльник, то, зважаючи на приписи Земельного Кодексу України, Водного Кодексу України, право власності на таку земельну ділянку у ОСОБА_1 не може виникнути, а тому вказана земельна ділянка підлягає поверненню у власність територіальної громади в особі Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про визнання незаконним та скасування рішення Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області №1015-VII від 30 січня 2020 року, скасування рішення державного реєстратора Маршук Т.А. від 26 лютого 2020 року, а також зобов`язавши ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:002:0433 у власність територіальної громади в особі Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги адвоката Врона А.В., представника Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги що земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0433 не входить у межі заплави Великий Куяльник, а отже прибережна захисна смуга відповідно до норм чинного законодавства та Проекту встановлюється не в 50 м., а в 25 м., що і було враховано при відведенні земельної ділянки, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки земельна ділянка за проектом землеустрою не входить до прибережної захисної смуги земель водного фонду, оскільки приписами законодавства визначена ширина прибережної захисної смуги, і орган місцевого самоврядування зменшити її на свій розсуд не може, адже правомочності Коноплянської сільської ради стосуються лише документально-технічного оформлення встановленого розміру, меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них.

Більш того, судом апеляційної інстанції було роз`яснено право на призначення у справі судової експертизи, однак ані адвокат, ані голова сільської ради, які представляють інтереси Коноплянської сільської ради категорично відмовились у заявлені такого клопотання, що підтверджується протоколом судового засідання.

Доводи про те, що судом не було надано належної оцінки наявних доказів в матеріалах справи, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та суд обмежився лише формальними висновками про те, що апелянт не подав до суду доказів на підтвердження відсутності підстав задоволен ня позовних вимог, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки справа була розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів, які наявні в матеріалах справи.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 19 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 01 жовтня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда