КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 756/7283/23

провадження № 22-ц/824/9566/2024

24 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за клопотанням стягувача ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 , про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Міхо Кирила Вадимовича на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року в складі судді Яценко Н. О. та представника ОСОБА_2 - адвоката Папазової Галини Анатоліївни на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року в складі судді Яценко Н. О.,

встановив:

12.06.2023 стягувач ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

В обґрунтування клопотання зазначила, що 03.01.2020 Окружний суд у місті Ново-Место Республіки Словенія, в рамках розгляду справи № Р 229/2016-46, ухвалив рішення наступного змісту:

І. Встановлено, що до спільної власності (спільного майна) позивачки -п-ні ОСОБА_1 та відповідача - п. ОСОБА_2 належать паї (долі, участь):

- у розмірі 25 % - в суб`єкті господарської діяльності - товаристві «РУТЕНІЯ д.о.о», ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , що дорівнюють 34 500 Євро;

- у розмірі 100 % - в суб`єкті господарської діяльності - товаристві «НОРРІС І ПАРТНЕРІ д.о.о.», ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , що дорівнюють 10 900 Євро;

тобто, загальний розмір паїв (долей, участі) становить 45 400,00 Євро, причому частки у паях (долях, участі) обох сторін є однаковими, тобто кожна з них становить від загального їх розміру.

ІІ. Відповідач - п. ОСОБА_2 має зобов`язання по сплаті на користь позивачки - п-ні ОСОБА_1 грошових засобів розміром 22 700,00 Євро, разом з передбаченими законом відсотками за запізнення у виконанні такої сплати, нарахування яких почалося з 8.4.2015 року та далі, у строк до 15 днів, з їх примусовим стягненням у разі несплати.

ІІІ. Відповідач, окрім того, повинен відшкодувати позивачці судові видатки у розмірі 5 127, 61 Євро у строк до 15 днів, що слідують за днем отримання цього рішення, а у випадку запізнення у здійсненні такої оплати сплатити пеню, яка нараховуватиметься за період від дня завершення строку, передбаченого для здійснення сплати відшкодування, до дня його фактичного здійснення.

Вказане рішення набрало законної сили 13.02.2020 та підлягає виконанню з 13.02.2020, про що зазначено в самому рішенні.

З тексту рішення суду вбачається, що воно потребує виконання та вчення примусових дій на території України, тобто потребує визнання та звернення до виконання.

Вказане рішення до цього часу не виконано.

Боржник ОСОБА_2 має посвідку на проживання в Україні та зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року та постановою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19, в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 .

Посилаючись на вказані обставини та положення ст. 464, 465 ЦПК України стягувач ОСОБА_1 просила суд: визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення від 03.01.2020 Окружного суду у місті Ново-Место Республіки Словенія у справі №Р229/2016-46 за позовом ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 оплатити на користь позивачки - п-ні ОСОБА_1 грошових засобів розміром 22 700,00 Євро, разом з передбаченим законом відсотками за запізнення у виконанні такої сплати, нарахування яких почалося з 8.4.2015 та далі, у строк до 15 днів, з їх примусовим стягненням у разі несплати та відшкодування позивачці судових видатків у розмірі 5 127,61 Євро у строк до 15 днів, що слідують за днем отримання цього рішення, а у випадку запізнення у здійсненні такої оплати сплатити пеню, яка нараховуватиметься за період від дня завершення строку, передбаченого для здійснення сплати відшкодування, до дня фактичного здійснення.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, суд першої інстанції виходив з того, що боржник - громадянин Словенії ОСОБА_2 на території України не проживає. Крім цього, рішення від 03.01.2020 Окружного суду у місті Ново-Место Республіки Словенія перебуває на виконанні у Словенії, а тому у разі задоволення клопотання матиме подвійне стягнення за одним судовим рішенням.

26.02.2024 представник боржника - адвокат Папазова Г. А. через систему «Електронний Суд» звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 11 березня 2024 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Папазової Г. А. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

14.03.2024 представник стягувача ОСОБА_1 - адвокат Міхо К. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року та прийняти нову, якою задовольнити клопотання ОСОБА_1 в повному обсязі.

Зазначив, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що боржник ОСОБА_2 має посвідку на проживання в Україні та зареєстроване місце проживання в Україні. За останнім рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року визнано право власності на частини квартири АДРЕСА_2 . Відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи права користування та володіння належним їй на праві власності майном. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Стосовно твердження суду про можливе подвійне стягнення за одним судовим рішенням, зазначив що, рішення іноземного суду не виконано на теперішній час, а боржник не позбавлений можливості повідомити в процесі виконання в якій частині ним виконано рішення.

Крім цього, Окружним судом у місті Любляна у виконавчому провадженні кредитора ОСОБА_1 у зв`язку з стягненням з ОСОБА_2 заборгованості розміром 27 827,61 Євро, 20.07.2020 ухвалено рішення про відхилення клопотання про здійснення стягнення, оскільки встановлено, що боржник не є працевлаштованою особою, а також не має відкритих рахунків в банківських установах на території Словенії.

Зазначає, що з листа від 04.05.2023 Адвокатської контори адвоката Дамі`ян Терпін слідує, що "Зобов`язально - правовий закон, що діє у Республіці Словенія, передбачає положеннями своєї ст. 356, що право вимоги, яке настало внаслідок виникнення заборгованості і було визнане/підтверджене дійсним рішенням - вироком суду, є дійсним протягом 10 років, в тому числі і у випадках, для яких положення відповідного законодавства передбачають менший строк дії.

На теперішній час рішення Окружного суду у місті Ново-Место Республіки Словенія так і не виконано. На території України знаходиться нерухоме майно - частина квартири, право власності на яку боржник набув згідно рішення національного суду України, за рахунок якого також може бути проведено стягнення з боржника в рахунок погашення боргу перед стягувачем. Для здійснення примусового виконання необхідно визнати це рішення та надати дозвіл на його примусове виконання на території України з видачею виконавчого листа.

24.05.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Папазова Г. А. подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року без змін.

Вважає оскаржувану ухвалу суду законною, обґрунтованою, такою, що постановлена з урахуванням всіх обставин справи. З апеляційною скаргою не погоджується з таких підстав.

Зазначає, що посвідка на проживання ОСОБА_2 станом на день подання клопотання є недійсною, а сам боржник з 2011 року постійно проживає в Республіці Словенія.

Станом на 09.10.2023 право власності боржника на частину квартири АДРЕСА_2 не зареєстровано, а тому останній не є її власником в розумінні вимог діючого законодавства України.

Крім цього, з поданого до суду клопотання вбачається, що рішення іноземного суду набрало законної сили 13.02.2020.

Відповідно до ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів , яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашення заборгованості за останні три роки.

Посилання апелянта на лист адвокатської контори від 04.05.2023 не може спростувати положення ст. 463 ЦПК України та не доводить права на звернення до суду поза встановленим трирічним строком.

26.04.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Папазова Г. А. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року та стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

Свої доводи обґрунтовує тим, що разом із заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Папазовою Г. А. було подано достатньо доказів, які підтверджують понесені боржником судові витрати: договір про надання правової допомоги №10 від 05.06.2018; додаткову угоду до договору №1 від 01.09.02023; акт наданих адвокатом послуг від 21.02.2024; квитанцію від 21.02.2024, яка підтверджує оплату суми в розмірі 25 000 грн, які не були враховані судом першої інстанції.

04.06.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Міхо К. В. через підсистему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року, в якому просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що представником боржника не було надано детальний розрахунок витрат на правову допомогу, їх розмір є необґрунтованим та неспівмірним, також відсутні реальні докази понесення таких витрат.

В судовому засіданні представник стягувача ОСОБА_1 - адвокат Міхо К. В. апеляційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року підтримав та просив її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року просив відмовити.

На підтвердження обставин невиконання рішення суду боржником ОСОБА_2 додатково надав:

роз`яснення Краєвого суду у місті Любляна від 17.07.2024 щодо перебігу виконавчої процедури стягнення заборгованості з боржника - п. ОСОБА_2 , здійснення якої відбувалося за участі вищезазначеного суду за реф. ном. 2821 1 597/2020, на підставі дійсного судового рішення, що набрало юридичної сили та підлягає виконанню, будучи ухваленим Окружним судом у місті Ново-Место за реф. ном. Р 229/2016-46 від 14.12.2019;

підтвердження про те, що вищезгадане судове рішення набрало відповідної юридичної сили та підлягає виконання, зокрема на підставі його схвалення Краєвим судом у місті Любляна за реф. ном. 2821 1 597/2020 від 20.7.2020;

підтвердження Краєвого суду у місті Любляна про те, що веденні зазначеного суду раніше не було і станом на момент видачі цього документа нема справи, за якою б здійснювалася інша процедура стягнення, сторонами якої виступали б п-ні ОСОБА_1 та п. ОСОБА_2;

перерахунок /переоціночний лист, що стосується вищезгаданої заборгованості та є здійсненим на підставці рішення Окружного суду у місті Ново-Место за реф. ном. Р 229/2016-46 від 14.12.2019 станом на 18.7.2024.

Представник боржника ОСОБА_2 - адвокат Папазова Г. А. апеляційну скаргу на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року підтримала та просила її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року просила відмовити.

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних ухвал суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Відповідно до статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

Відповідно до статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Судом встановлено, що 03 січня 2020 року Окружний суд у місті Ново-Место Республіки Словенія, в рамках розгляду справи № Р 229/2016-46, ухвалив рішення про те, що відповідач ОСОБА_2 повинен сплатити на користь ОСОБА_1 грошові засоби розміром 22 700,00 Євро, разом зі штрафною пенею, нарахованою за період починаючи від 8.4.2015 року і далі та судові видатки, сукупний розмір яких становить 5127,61 Євро, які відповідач повинен сплатити у строк до 15 днів, що слідують за днем отримання цього рішення.

Відповідно до тексту вказаного рішення, воно набрало законної сили 13.02.2020. Рішення підлягає виконанню з 13.02.2020.

12.06.2023 стягувач ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання вказаного рішення іноземного суду, яке боржником не виконано, оскільки в Україні розташовано майно боржника ОСОБА_2 , а також останній має посвідку на проживання в Україні та зареєстроване місце проживання в Україні.

Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання суд першої інстанції виходив з того, що громадянин Республіки Словенія ОСОБА_2 на території України не проживає. Рішення Окружного суду у місті Ново-Место Республіки Словенія від 03 січня 2020 року перебуває на виконанні у Республіці Словенія, а тому у разі задоволення клопотання матиме місце подвійне стягнення за одним судовим рішенням.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року (справа №756/2484/19), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з лютого 2006 року по 11 липня 2007 року. Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_2 . У власності ОСОБА_1 залишено право на 1/2 частину вказаної квартири. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відсутність реєстрації права власності боржника на вказане майно не позбавляє його права користування та володіння вказаним майном.

Таким чином, боржник ОСОБА_2 має майно в Україні, а тому лише та обставина, що боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України не може слугувати достатньою підставою для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку про те, що оскільки рішення Окружного суду у місті Ново-Место Республіки Словенія від 03 січня 2020 року перебуває на виконанні у Республіці Словенія, тому у разі задоволення клопотання матиме місце подвійне стягнення за одним судовим рішенням.

Так, матеріали справи не містили на час розгляду судом першої інстанції доказів того, що судове рішення іноземного суду виконано або виконується боржником.

Відповідно до відповіді самостійного агента судді Моніки Ковач Відділу виконання судових рішень Окружного суду у місті Любляна Республіки Словенія від 17.07.2014, клопотання ОСОБА_1 про виконання від 19.02.2020 було відхилено. Після вивчення доступного вмісту відповідних реєстраційних записів суд встановив, що боржник ОСОБА_2 не був працевлаштований, не мав відкритого рахунку банківських та інших фінансових установах у Республіці Словенія. Предмети та речі, запропоновані для виконання клопотання, не існували або ж не були у наявності, через що безпосередньо саме виконання клопотання було неможливим. Виходячи з цього суд своїм рішенням від 24.02.2020 року запропонував кредиторові доповнити своє клопотання, зокрема ж вказати у ньому засоби та предмети, стосовно яких могло би бути здійснено запропоноване у відповідному клопотанні стягнення. Оскільки кредитор своє клопотання не доповнив у передбачені для цього строки, суд відхилив дотичне клопотання про виконання стягнення.

Крім цього, перебування судового рішення на виконанні іноземного суду не є визначеним законом випадком, який виключає можливість задоволення клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку щодо підстав для відмови в задоволенні поданого клопотання.

Апеляційним судом встановлено, що рішення Окружного суду у місті Ново-Место Республіки Словенія від 03 січня 2020 року набрало законної сили 13.02.2020.

Відповідно до статті 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

З огляду на те, що рішення іноземного суду набрало законної сили 13.02.2020, про що зазначено в самому тексті рішення, а пред`явлено вказане рішення до примусового виконання в Україні 12.06.2023, тобто після закінчення строку пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні, вказана обставина у відповідності до п.5 ч.1 ст. 468 ЦПК України є підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Доводи стягувача про те, що рішення іноземного суду відповідно до Зобов`язально - правового кодексу Республіки Словенія є дійсним протягом 10 років, а тому строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні не закінчився, є необґрунтованими.

Оскільки постановлене рішення іноземного суду підлягає виконанню на території України за місцем знаходження майна боржника, компетентний суд України при вирішенні питання про визнання та виконання зазначеного рішення повинен застосувати чинне матеріальне та процесуальне право України.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Міхо К. В., скасування ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року та відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду з вищевикладених підстав.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції від 11 березня 2024 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Обміркувавши викладене, з урахуванням принципу розумності, апеляційний суд зауважує, що:

у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі;

у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

У справі, що переглядається:

В письмовому запереченні на клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду представник боржника - адвокат Папазова Г. А. визначила попередній розмір витрат, які боржник очікує понести під час розгляду справи, в сумі 25 000 грн. Зазначила, що письмові докази будуть надані в передбачений законом строк.

Разом із тим до ухвалення оскаржуваного судового рішення боржник ОСОБА_2 або його представник - адвокат Папазова Г. А. доказів на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції не надали.

26.02.2024 через систему "Електронний Суд" до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 - адвоката Папазової Г. А., в якому остання просила ухвалити додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

Додатками до цієї заяви зазначено: копія договору про надання правової допомоги №10 від 05.06.2018; копія додаткової угоди №1 від 01.09.2023 до договору про надання правової допомоги №10 від 05.06.2018; копія Акту наданих адвокатом послуг від 21.02.2024; копія квитанції від 21.02.20204; докази направлення заяви з додатками відповідачу.

Відмовляючи у відшкодуванні витрат боржника на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження понесених витрат. Суду в додатках надано лише договір-доручення про надання правової допомоги №10 від 05.06.2018, проте додаткову угоду від 01.09.2023, акт наданих послуг та квитанцію про оплату не надано.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки про вказані докази заявник зазначав в заяві від 26.02.2024.

Суд першої інстанції не з`ясував причини відсутності вказаних документів, які значаться в якості додатків до заяви, поданої в електронному вигляді, не сприяв учаснику справу в реалізації своїх прав, та дійшов передчасного висновку, що вказані документи не подавались.

На підтвердження понесених боржником витрат на правничу допомогу вказаним представником суду апеляційної інстанції подані документи, які були визначені в якості додатків до заяви від 26.02.2024:

копію договору-доручення про надання правової допомоги №10 від 05.06.2018, відповідно до п. 4.2. якого гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до договору;

копію додаткової угоди №1 від 01.09.2023 до договору про надання правової допомоги №10 від 05.06.2018, відповідно до якого встановлено гонорар за надання адвокатських послуг в даній справі в розмірі 25 000 грн;

копію акта про прийняття-передачу наданих послуг від 21.02.2024;

копію квитанції до прибуткового касового ордера від 21.02.20204 на суму 25 000 грн.

Відповідно до акту про прийняття-передачі наданих послуг від 21.02.2024, адвокатом Папазово. Г. А. з 09 вересня 2023 року по 21 лютого 2024 року надано послуги : ознайомлення з матеріалами справи в суді - 3 000 грн; надання консультації , аналіз норм законодавства та узгодження правової позиції по справі - 4 000 грн; складання та подання заперечень на клопотання - 10 000 грн; підготовка та направлення адвокатських запитів - 3 000 грн; участь у судових засіданнях 5 000 грн, всього 25 000 грн.

Обґрунтувань поважності причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі заява представника боржника не містить.

За таких підстав суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні заяви боржника про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Папазової Г. А. та зміни ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року в мотивувальній частині щодо підстав для відмови в задоволенні поданої заяви про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 468 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Міхо Кирила Вадимовича задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Папазової Галини Анатоліївни задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року скасувати.

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду відмовити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01.11.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук