печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року

Пчерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань Ємець Д.О.

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу №757/25692/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживача, розірвання депозитного договору та стягнення коштів,-,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про захист прав споживача, розірвання депозитного договору та стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначено, що 26.11.2012 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDN0516.

На виконання даного договору було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який було позивачем внесено 14 200, 00 доларів США. Відсоткова ставка за договором становила 8,5 % річних.

Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунок позивача було безпідставно заблоковано відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

02 жовтня 2018 р. в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримано заяву від позивача від 02 вересня 2018 р. про розірвання депозитного договору, видачу вкладу та відсотків.

Станом на 09 червня 2020 р. зазначені вище вимоги відповідачем безпідставно невиконані.

З врахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду та просить суд:

- розірвати депозитний договір № SAMDN0516 від 26.11.2012р. та стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача за договором № SAMDN0516 від 26. 11. 2012 р.: 14 200, 00 дол. США - сума вкладу; 7 589, 22 дол. США - ненараховані відсотки: з 27.02.2014 р. по 09.06.2020 р.; 716, 62 дол. США - 3 % річних за період з 05.10.2018 р. по 09.06.2020 р.; 155 490, 00 дол. США - пеня на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 09.06.2019 р. по 09.06.2020 р.;

Ухвалою від 25.06.2020 року відкрито відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою суду від 08.07.2020 клопотання представника позивача ОСОБА_3. задоволено та здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження цивільної справи, у розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

06.08.2020 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 17.11.2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ Фінансова компанія "Фінілон" () було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р Додаткової угоди до цього договору (Копію договору та додаткової угоди надаємо у якості доказів). Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК "Фінілон", в тому числі і по депозитному договору, який є предметом спору в даній справі.

Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ ПриватБанк та ТОВ ФК "ФІНІЛОН" Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014р та переведення боргу за зобов`язанням Банка щодо виплати коштів за договором банківського вкладу, який є предметом у даній справі, АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК «Фінілон» є Новим боржником за даним договором банківського вкладу.

Враховуючи той факт, що права позивача відповідачем на даний час не порушуються та не оспорюються, оскільки зобов`язання за договором, який є предметом спору, повинен виконувати з 17.11.2014р ТОВ «ФК «Фінілон», а тому немає правових підстав для задоволення позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк».

Так, представник позивача вказує, що у позовній заяві позивачем зазначено, що 02.10.2018 р. АТ КБ ПриватБанк було отримано заяву ОСОБА_1 про розірвання договору банківського вкладу.

Тобто, позивачем було реалізоване право на одностороннє розірвання договору банківського вкладу, а відтак такий договір вже є розірваним через два банківські дні, з 05.10.2018 р., після отримання Банком заяви ОСОБА_1 , що, на думку представника відповідача, свідчить про безпідставність заявлених вимог та неможливість розірвання вже розірваного в односторонньому порядку договору банківського вкладу судом.

Також, зазначено, що відсотки за договором позивачем нараховано не вірно, у зв`язку з тим, що такий депозитний договір було достроково розірвано на підставі письмової заяви вкладника - 02.10.2018 р.

Однак, у цій справі позивачем здійснюється розрахунок процентів за період після розірвання Договору за ставкою визначеною у ньому, що не є вірним, оскільки позивач не врахував факту розірвання ним договору в односторонньому порядку та договір не містить визначеної процентної ставки після його розірвання.

Так, представник відповідача вказує, що якщо суд дійде висновку про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу саме з АТ КБ «ПриватБанк», представник відповідача просить врахувати наступний правильний розрахунок процентів, шо здійснений з урахуванням факту одностороннього розірвання договору та правових висновків Верховного Суду, а саме: розрахунок за період з 27.02.2014 р. по 04.10.2018 р (1680 дн), сума вкладу - 14200, 00 доларів США, процентна ставка 8,5% 14200.00 доларів США х 8,5% х 1680 дн. / 365 днів = 5555,50 доларів США.

Представник відповідача вважає, що стягнення пені по Закону України «Про захист прав споживачів» є значно перевищений у відповідності до розміру збитків, а тому судом повинні застосовуватися принципи розумності, справедливості, пропорційності.

Таким чином, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

19.08.2020 представником позивача було подано відповідь на відзив в якому зазначено, що договір переведення боргу б/н від 17.11.2014 р., укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» є нікчемним бо при його укладанні банком була порушена встановлена Законом процедура його укладання.

Окрім цого, адвокат звернув увагу, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 р. у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 р. у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19).

Таким чином, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги.

28.08.2020 представником відповідача було подано заперечення, в яких представник зазначив, що доводи позивача щодо нічемності правочину є необгрунтованими, оскільки висновки в цій частині базуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Також, представник повторно зазначив, що вважає, що ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем.

Відтак, права позивача не були порушені відповідачем, оскільки зобов`язання за договорами,які є предметом спору, повинен виконувати саме ТОВ «ФК «Фінілон».

09.09.2020 ухвалою суду було залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон».

14.12.2021 представником відповідача було подано письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що відповідно до умов договору банківського вкладу № SAMDN0516 від 26.11.2012р., з огляду на наявність передбаченого права для вкладника на дострокове розірвання договору на його вимогу. Договір банківського вкладу № SAMDN0516 від 26.11.2012 р. в силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України - є розірваним з 05.10.2018 р.

Таким чином, умовами договору передбачений окремий випадок припинення його дії у випадку дострокового розірвання з ініціативи вкладника та після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами (Банком та Позивачем) здійснюється виключно на законодавчих, а не на договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті ст.ст. 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

Також, представник зазначив, що враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 09.11.2021р у справі № 320/5115/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами (Банком та вкладником) після розірвання договору банківського вкладу та, відповідно, відсутності підстав для застосування до таких правовідносин норм Закону України "Про захист прав споживачів" - з дати розірвання Договору банківського вкладу № SAMDN0516 від 26.11.2012 р. нарахування пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" неможливо.

Таким чином, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

17.02.2022 представником відповідача було поодано письмові пояснення у справі.

18.07.2022 представником позивача було подано письмові пояснення у справі.

20.10.2022 ухвалою суду було зупинено провадження у справі, до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи № 199/3152/20.

02.05.2023 ухвалою суду було поновленно провадження у справі.

03.07.2023 на підтавві розпорядження №207 дану справу було призначено до повторного авторозподілу справи, у зв`язку зі звільненням судді Волкової С.Я.

04.07.2023 в провадження судді Ільєвої Т.Г. надійшла дана справа.

04.07.2023 ухвалою суду дану справу було прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та призначено до підговточого судового засідання.

21.08.2023 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та перейдено до розгяду справи по суті.

В судове засідання представник позивача не з`явився. Разом з цим, подав заяву про розгляд справи без його участі.

В судове засідання, призначене на 30.01.2024, представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, представником відповідача було подано відзив на позовну заяву та письмові пояснення щодо справи.

Предстваник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши позицію сторони позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. Зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Водночас, статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

За змістом положень статей 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Окрім цього, варто вказати, що у відповідності до вимог ч. 1 та ч. 3 ст.651 ЦК України - зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Отже, право клієнта на розірвання депозитного рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про розірвання договору.

Також, щодо розрівання договору викладена позиція у постанові Верховного суду від 24.08.2023 у справі 757/48968/20, в якій зазначено, що аргументи касаційної скарги про помилковість тверджень банку про те, що договори не можуть вважатись розірваними з моменту звернення позивача до банку із заявами про розірвання договорів, адже вони не відповідають вимогам законодавства. Доводи касаційної скарги представника заявника про те, що заяви позивача про повернення коштів не відповідають встановленим вимогам щодо їх оформлення колегія суддів відхиляє з огляду на те, що сам позивач ініціював процедуру розірвання депозитних договорів, подавши відповідні заяви, а одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопелю). Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій при розгляді цієї справи не врахували правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах: від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17; від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15; від 14 січня 2022 року у справі № 712/7740/18; від 22 лютого 2022 року у справі № 757/20428/19; від 22 лютого 2022 року у справі № 757/63364/19; від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18; від 08 червня 2022 року у справі № 757/61769/19-ц; від 22 червня 2022 року у справі № 219/6058/18 колегія суддів відхиляє скільки оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що мало місце укладення між сторонами договору банківського вкладу.

Разом з цим, вбачається, що позивачем 02.10.2018 р. було подано заяву про розірвання депозитного договору, видачу вкладу та відсотків, а відтак такий договір вже є розірваним через два банківські дні, з 05.10.2018 р. в односторонньому порядку.

Отже вимога позивача про розірвання договору банківського вкладу, який є предметом спору не є правомірною та не може бути задоволена судом, оскільки договір вже є розірваними на вимогу вкладника та відсутні будь-які підстави для розірвання договору у судовому порядку, оскільки це суперечить умовам договору та суті, визначеної такими умовами щодо порядку та способу розірвання договору на вимогу однієї зі сторони.

Щодо вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», варто зазначити, що стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому, такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому, внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом із тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 сформулювала висновки про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів, та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 180/1179/15-ц (провадження № 6-1699цс16) та від 13 березня 2017 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 6-2128цс16), та не вбачала підстав для відступу від них.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України, у разі його невиконання. Тобто, з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року з банку на користь ОСОБА_1 в сумі 67 078,57 долара США, на користь ОСОБА_4 - 59 900 доларів США, на користь ОСОБА_3 - 106 000 доларів США, на користь ОСОБА_5 - 120 033,89 долара США з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, у постанові Верховного суду від 16.02.2022 у справі 757/38605/19, яка стосується стягнення пені по договорам, які є предметом розгляду в рамках даної справи, було встановлено, що позивач 23 травня 2014 року подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про дострокове розірвання договорів та повернення грошових коштів за вказаними договорами, припинивши у такий спосіб ці договори, а тому з 28 травня 2014 року (через два банківські дні після подання заяви) між сторонами припинено правовідносини за цими договорами, у зв`язку з чим частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Так, з врахуванням зазначеного, та обґрунтувань представника відповідача, який спростовує доводи позивача, суд прийшов до висновку, що є встановленим припинення правовідносин по договору з 05.10.2018 року.

Таким чином, судом встановлено, що позивач скористався правом на дострокове розірвання депозитного договору, звернувшись до суду із позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про виплату належних йому коштів за договором банківського вкладу разом з нарахованими процентами, а тому договір вважаються розірваним та відповідно пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Відтак, вимога в частині стягнення пені, на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не підлягає задоволенню.

Разом з цим, варто зазначити, що згідно зі статтею 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до постанови Верховного Суд України від 25 грудня 2013 року № 6-140цс13 зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку без ненадання вкладнику можливості використання цих коштів - зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Таким чином, після отримання відповідної вимоги вкладника про видачу вкладу банк зобов`язаний видати йому суму вкладу та нараховані на таку суму вкладу проценти.

З врахуванням зазначеного, суд вважає, що відповідачем не було належним чином виконано свої зоб`язання, а тому вимоги позивача щодо стягнення суми вкладу на думку суду є правомірними та підлягають задоволенню.

Відтак, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума вкладу у розмірі 14 200,00 доларів США.

Щодо не нарахованих відсотків варто зазначити, що положеннями ч. 3, ч. 4 ст. 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 1061 ЦК України встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом.

Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Сукупний аналіз наведених положень закону та умов договорів банківських вкладів вказує на те, що у разі подання вкладником заяви про розірвання договору, Банк здійснює виплату всієї суми вкладу разом з нарахованими відсотками на вклад і дія договору після цього припиняється.

Разом з цим, оскільки договірні правовідносини між позивачем та відповідачем є припинені з 05.10.2018, то розрахунок позивача щодо стягнення відсотків за період з 27.02.2014 по 09.06.2020 є невірним, оскільки виходить за межі дати розірвання договору в односторонньому порядку.

Таким чином, суд погоджується з розрахунком представника відповідача в частині розрахунку за період з 27.02.2014 р. по 04.10.2018 р (1680 дн), сума вкладу - 14200, 00 доларів США, процентна ставка - 8,5% 14200.00 доларів США х 8,5% х 1680 дн. / 365 днів = 5555,50 доларів США.

З врахуванням зазначеного, вимоги позивача в частині стягнення процентів за вкладом підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягнення грошової суми в іноземній валюті здійснюється у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93).

Дана позиція підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі 320/5115/17.

Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності.

Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16).

Таким чином, враховуючи той факт, що правовідносини між позивачем та відповідачем є припиненими з 05.10.2018 та беручи до уваги обставини невиконання банком своїх зобов`язань щодо повернення суму вкладів та відсотків, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за невиконання зобов`язання в розмірі зазначеному у розрахунку позивача за період з 05.10.2018 по 09.06.2020 у розмірі 716,62 доларів США.

Окрім цього, суд вважає, за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-140цс13, зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку без ненадання вкладнику можливості використання цих коштів - зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Також суд звертає увагу, що 17.11.2014 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р. Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», в тому числі і по договорах, які укладалися з позивачем.

Доводи представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що останній не є боржником перед позивачем, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21).

Таким чином, суд вважає, що позиція відповідача є безпідставною та необґрунтованою, оскільки належним відповідачем і стороною договору є АТ КБ «ПриватБанк», який не виконав належним чином свої зобов`язання із повернення вкладу та сплати процентів, а докази того, що Банк направляв кошти третій особі на виконання вимог договорів не свідчить, що Банк не несе відповідальності за невиконання вимог договорів, оскільки, позивача не було повідомлено про відступлення прав вимог та останній не надавав на це згоду, та й доказів виконання договорів третя особа не надала суду.

Відтак, обґрунтування відповідача в частині переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» судом не береться до уваги.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наявний факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позивачу банківського вкладу та відповідних відсотків, а тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з зазначених вище підстав.

У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом.

Суд звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України.

Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України.

Так, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260).

З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, про те, що позивачем доведені обставини, на які він посилається, а тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з викладених вище підстав.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам по оплаті судового збору в розмірі 1745, 23 грн., оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 1-16, 526, 625, 1058, 1060, 1061, 1066, 1067, ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 1-18, 76 81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживача, розірвання депозитного договору та стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 № SAMDN0516 від 26.11.2012 р.:

- суму вкладу у розмірі 14 200, 00 (чотирнадцять тисяч двісті) доларів США 00 центів;

- ненараховані відсотки у розмірі 5 555 (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять) доларів США 50 центів за період з 27.02.2014 р. по 04.10.2018 р.;

- 3 % річних у розмірі 716 (сімсот шістнадцять) доларів США 62 центи за період з 05.10.2018 р. по 09.06.2020 р.

Стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 745 (одна тисяча сімсот сорок п`ять) грн. 23 коп.

В іншій частині вимог - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНКОПП НОМЕР_2 , паспорт: серія НОМЕР_3 , виданий Центральним РВ Сімферопольського МУГУ МВС України в Криму 26.06.1998 р., адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для здійснення листування: АДРЕСА_2

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», , місцезнаходження юридичної особи: вул. Грушевського, 1Д , м. Київ, 01001

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Січеславська набережна, 29-А, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 30.01.2024.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА