судді Великої Палати Верховного Суду Мартєва С. Ю.
Справа № 754/5683/22
Провадження № 14-28цс23
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клітко Валентина Василівна, про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним
за касаційною скаргою адвоката Лелеки Ганни Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
І. Обставини справи
1. У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя від 09 серпня 2018 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 .
3. Просив також до набрання чинності рішенням у цій справі заборонити будь-яким особам у будь-який час та спосіб вчиняти будь-які дії щодо зазначеної квартири.
4. Заяву мотивував тим, що спільне майно сторін відповідно до пункту 1 договору про поділ спільного майна подружжя від 09 серпня 2018 року, який він оспорює в межах цієї справи, складається, зокрема, з трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Вважав, що існує висока ймовірність того, що відповідачка може в будь-який момент здійснити відчуження спірної квартири на користь інших осіб, що значно ускладнить або унеможливить виконання рішення суду та, відповідно, поновлення його прав.
5. Зазначив, що ОСОБА_2 вже виставила спірну квартиру на продаж.
6. Ухвалою від 21 липня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовив.
7. Місцевий суд виходив з того, що позивач у заяві про забезпечення позову не обґрунтував наявності правових підстав, необхідних для застосування заходів забезпечення позову.
8. Постановою від 13 вересня 2022 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
9. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким заяву частково задовольнив.
11. Постанову апеляційний суд мотивував тим, що місцевий суд не звернув уваги на обґрунтування заяви про забезпечення позову щодо існування загрози продажу квартири АДРЕСА_1 , передумовою якої є зняття малолітніх дітей та відповідачки з реєстрації у цій квартирі, проживання відповідачки за іншою адресою, а також наявність у мережі «Інтернет» інформації про продаж спірної квартири.
12. Виходив з того, що місцевий суд не дав оцінки в судовому рішенні долученим до заяви доказам.
13. Вважав, що вимоги заяви про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам у будь-який час та спосіб вчинити будь-які дії щодо зазначеної квартири не підлягають задоволенню, оскільки такий вид забезпечення позову охоплюється накладенням арешту на майно.
14. 26 жовтня 2022 року адвокат Лелека Г. О. в інтересах ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу та просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру і залишити в силі ухвалу місцевого суду в цій частині.
15. Ухвалою від 24 листопада 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження у справі та витребував її із місцевого суду.
16. Ухвалою від 31 січня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до розгляду.
18. Постановою від 24 квітня 2024 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу адвоката Лелеки Г. О. в інтересах ОСОБА_3 залишила без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року залишила без змін.
19. Велика Палата Верховного Суду мотивувала постанову тим, що питанням, яке постало перед Великою Палатою Верховного Суду, є можливість застосування судом такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно відповідача, у разі пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним, за яким таке майно відчужено.
20. Після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом».
21. Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
22. Велика Палата Верховного Cуду зазначила, що тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
23. Виходила з того, що цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходів забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І, навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
24. У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
25. Вважала, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.
26. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не має вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
27. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
28. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
29. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів.
30. Вважала, що, перевіривши наявність спору між сторонами та установивши, що існує реальна загроза продажу спірної квартири, передумовою для чого стали зняття відповідачки та малолітніх дітей з реєстрації місця проживання в цій квартирі, їх проживання за іншою адресою, а також наявна в мережі «Інтернет» інформація про те, що спірна квартира виставлена на продаж, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на спірну квартиру, що є співмірним заходим забезпечення у межах існуючого спору.
31. Виходила з того, що апеляційний суд обґрунтовано взяв до уваги, що без ужиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні.
32. З урахуванням наведених Великою Палатою Верховного Суду мотивів цієї постанови підстав для відступу від висновків, що містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та на які послався Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, немає.
ІІ. Зміст окремої думки
33. З мотивувальною частиною постанови Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся частково.
34. Велику Палату Верховного Суду просили відповісти, зокрема, на питання про те, чи можна забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно у справах з позовними вимогами немайнового характеру, рішення в яких у разі задоволення позову не підлягатимуть примусовому виконанню.
35. Вирішуючи зазначене питання, насамперед слід вирішити питання, чи є майновим позов про визнання договору недійсним (зокрема, про поділ спільного майна подружжя).
36. Так, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.
37. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 175, частини першої статті 176 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців; 4) у позовах про строкові платежі і видачі - сукупністю всіх платежів або видач, але не більше ніж за три роки; 5) у позовах про безстрокові або довічні платежі і видачі - сукупністю платежів або видач за три роки; 6) у позовах про зменшення або збільшення платежів або видач - сумою, на яку зменшуються або збільшуються платежі чи видачі, але не більше ніж за один рік; 7) у позовах про припинення платежів або видач - сукупністю платежів або видач, що залишилися, але не більше ніж за один рік; 8) у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла - сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки; 9) у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості; 10) у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
38. Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18).
39. Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Немайновим позовом є вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.
40. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
41. Правочин є нікчемним не за рішенням певної особи, а відповідно до закону.
42. Такий правочин є нікчемним з моменту його укладення.
43. Наслідки нікчемності правочину, у тому числі обов`язок повернути все одержане за нікчемним договором, також настають для сторін у силу вимог закону.
44. При цьому наслідки недійсності нікчемного правочину застосовуються саме до договорів (наприклад, зобов`язання особи передати майно чи документи, отримані за таким договором).
45. Якщо недійсність правочину прямо встановлена законом (правочин нікчемний), позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 917/1338/18).
46. Нікчемний правочин є недійсним уже в момент вчинення, незалежно від будь-чиєї волі (ipso iure), і його абсолютна недійсність діє щодо всіх (erga omnes).
47. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, не зумовлює набуття / зміни / припинення прав ні для кого.
48. Стаття 216 ЦК України передбачає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
49. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
50. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
51. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
52. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
53. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
54. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
55. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) дійшла висновку про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга цієї статті). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя тієї ж статті).
За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
Також наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України).
Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу).
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо закон не встановив особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).
56. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, позивач має матеріально-правовий інтерес, наслідком якого є, зокрема, повернення майна.
57. Норми ЦК України не містять ані вимоги, ані заборони для окремого розгляду вимог про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину (крім нікчемного).
58. За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може з власної ініціативи застосувати реституцію як наслідок недійсності оспореного правочину, за яким передано певне майно або майнові права, оскільки такі наслідки прямо визначені законом.
59. На мою думку, метою звернення до суду з позовом про визнання договору (за яким передано певне майно або майнові права) недійсним є саме захист та досягнення матеріально-правового інтересу.
Отже, такі позови мають майновий характер.
60. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац другий частини другої статті 16 ЦК України).
61. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення (пункти 2, 4, 7 частини другої статті 16 ЦК України).
62. Наслідком визнання договору недійсним є саме припинення правопорушення, повернення сторін у попередній стан, перехід майнових прав і обов`язків.
63. Отже, вважаю, що Велика Палата Верховного Суду повинна була дійти висновку про те, що позов про визнання договору ( за яким передано певне майно або майнові права) недійсним має майновий характер.
64. З огляду на майновий характер такого позову, а також застосування наслідків недійсності оспореного правочину, рішення за результатами розгляду такого позову у випадку задоволення вимог підлягає примусовому виконанню.
65. Крім того, такі судові рішення можуть бути виконані відповідачем добровільно або державним реєстратором без застосування заходів примусового виконання, визначених Законом України «Про виконавче провадження».
66. Вважаю, що саме по собі визнання договору недійсним без застосування наслідків його недійсності (припинення правопорушення, повернення сторін у попередній стан, перехід майнових прав і обов`язків) не є ефективним способом захисту цивільного права або інтересу.
67. Наслідки визнання правочину недійсним прямо визначені частиною першою статті 216 ЦК України, а обов`язок сторони повернути отримане за договором випливає безпосередньо із закону.
68. З огляду на частину четверту статті 216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
69. Необхідність окремого звернення з вимогами про застосування реституції при визнанні правочину недійсним зі змісту статті 216 ЦК України прямо не випливає.
70. Характерно, що за частиною першою статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
71. Отже, за відсутності заявлених вимог про реституцію при визнанні правочину недійсним суд вправі з власної ініціативи зазначити в мотивувальній та резолютивній частині наслідки свого рішення визнання договору недійсним (вчинення одно- чи двосторонньої реституції).
72. Також одночасне застосування наслідків недійсності правочину не виходить за межі вимог статей 264 та 267 ЦПК України щодо встановлення порядку виконання рішення суду.
73. В обох випадках застосування наслідків недійсності правочину не є задоволенням окремої позовної вимоги, яку позивач не заявляв, а є необхідним наслідком визнання недійсним правочину та задоволення вимоги про застосування реституції, хоч позивач і сформулював її в усіченому вигляді.
Чи наявні будь-які перешкоди (у розумінні статті 149 ЦПК України) для забезпечення позову про визнання договору недійсним (зокрема, про поділ спільного майна подружжя), якщо за наслідками його задоволення відбувається перехід права власності на майно (за умови, що позивач у ньому не заявив про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема реституції)?
74. Правова природа забезпечення позову полягає у забезпеченні виконання матеріально-правової вимоги, що є предметом матеріально-правової вимоги та безпосереднім предметом забезпечення.
75. ЦПК України не обмежує вживання заходів забезпечення позову залежно від виду позову, водночас констатує залежність застосовуваного виду забезпечення позову від предмета позовних вимог.
76. Застосування арешту майна як засобу забезпечення позову характерно для забезпечення позову про присудження.
77. Для забезпечення інших позовів (зокрема, позовів немайнового характеру) більш характерним є такий захід, як заборона вчиняти певні дії.
78. Існування залежності застосовуваного заходу забезпечення позову від предмета позовних вимог слід пов`язувати передусім з ефективністю такого заходу у конкретному випадку, а також - із необхідністю виконання інших вимог: відповідність заходу забезпечення позову предмету спору, здійсненність, збереження балансу інтересів заінтересованих осіб.
79. Вважаю, що категоричність неможливості подати клопотання про накладення арешту на майно як заходу забезпечення позову у справі за позовом немайнового характеру викликає певні зауваження, з огляду на унікальність кожної судової справи, а також необхідність вирішення процесуальних питань з урахуванням положень, зокрема, принципу верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України), в тому числі таких його вимог, як: законність, пропорційність, право на справедливий судовий розгляд, визнання пріоритетності прав людини.
80. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність полягає у відповідності (адекватності) майнового інтересу заявника заходам, про застосування яких він клопоче перед судом.
81. Отже, критеріями обрання виду забезпечення позову є: предмет позовних вимог, вид позову (про визнання чи про присудження), характер позовних вимог (майнові чи немайнові), а також відповідність виду забезпечення позову предмету спору, ефективність, здійсненність, збереження балансу інтересів заінтересованих осіб, співмірність. Подібний підхід застосовується й у судовій практиці як цивільних, так і господарських судів.
82. Предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення.
83. Предметом позову у справі, що переглядається, є вимога позивача про визнання недійсним договору.
84. Позови про присудження характеризуються застосуванням такого способу захисту, як, зокрема, підтвердження відсутності між позивачем та відповідачем певних правовідносин.
85. Позови про визнання договору недійсним (зокрема, договору про поділ спільного майна подружжя), якщо за наслідками його задоволення відбувається перехід права власності на майно, і за умови, якщо позивач у ньому не заявив про застосування наслідків недійсності правочину (а саме, реституції) у розумінні статті 216 ЦК України необхідно розглядати як позови про присудження.
86. Предметом спору у справі, що переглядається, є права та обов`язки сторін договору у зв`язку із визнанням його недійсним. Предметом спору у цьому позові є права та обов`язки у випадку застосування наслідків недійсності правочину (зокрема, реституції) у розумінні статті 216 ЦК України.
87. Виходячи з того, що рішення суду в позові про визнання договору поділу спільного майна недійсним у справі, що переглядається, може бути виконано державним реєстратором і поза межами Закону України «Про виконавче провадження», такий захід забезпечення позову, як накладення арешту на майно, є співмірним із заявленою позовною вимогою.
88. Вжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачеві (пункт 1 частини першої статті 151 ЦПК України), узгоджується з предметом позову в цій справі, а також його видом, характером позовних вимог, відповідає предмету спору, є ефективним та сприяє збереженню балансу інтересів заінтересованих осіб, є співмірним із заявленою позовною вимогою.
89. Теж стосується і вжиття інших заходів забезпечення позову, що в окремих випадках вживаються для забезпечення інших позовів: заборона вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 151 ЦПК України); встановлення обов`язку вчинити певні дії (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України) тощо.
90. Водночас наголошую, що відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
91. Отже, для забезпечення позову у справах немайнового характеру, рішення в яких у разі задоволення позову не підлягатимуть примусовому виконанню, більш характерним є такий захід, як заборона вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 151 ЦПК України), за умови, що невжиття таких заходів може ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Суддя С. Ю. Мартєв