Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.05.2024 Справа №607/3011/23 Провадження №2/607/376/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Медвідь О. А.

учасників справи:

представника позивача-відповідача ОСОБА_1

представника відповідача-позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна, набутого за особисті кошти під час шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач відповідач ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до відповідача позивача ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що з 21.10.2017 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі.

В даному шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

За час перебування у шлюбі, сторонами по справі було набуто спільне майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки дане майно було придбане в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , а також, просить стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір.

Відповідач позивач ОСОБА_4 подав зустрічний позов до позивача відповідача ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна, набутого за особисті кошти під час шлюбу.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказав, що під час шлюбу, в період часу з 23.10.2018 по 30.08.2021 ним було укладено цивільно-правові договори та за особисті кошти особисто придбано наступне майно.

23.10.2018 він разом зі своїм рідним братом ОСОБА_6 продав квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їм на підставі права власності від 17 січня 2008 року. Продаж квартири було вчинено за 779 675,00 грн. Про продаж вказаної квартири він зі своїм братом і покупцем ОСОБА_7 домовився ще на початку 2018 року. Згідно з цією домовленістю його брат пообіцяв йому, що позичає свою частку коштів від продажу квартири для того, щоб він купив собі житло в м. Тернополі, зважаючи на те, що після одруження, свого житла не мав і жив на квартирі по найму. Також з покупцем - ОСОБА_7 він домовився, про те, що для того, щоб він міг вступити в дольову участь для купівлі квартири в м. Тернополі, він дасть йому завдаток в сумі 14 000,00 доларів США, що і було зроблено.

24.01.2019 на кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_3 . Придбання вказаної квартири відбувалося наступним чином. Після внесення завдатку в сумі 14 000,00 дол. США за допомогою ТОВ «Перспектива ресурс» він вступив в дольову участь по придбанні квартири. Після отримання всіх коштів від продажу квартири в м. Бережани, заплатив другий внесок, яким повністю оплатив квартиру. Загальна вартість квартири становила десь 18 000,00 доларів США. Решту грошей ним потрачено на ремонт і облаштування квартири АДРЕСА_3 . Оскільки документи по придбанню вказаної квартири забрала ОСОБА_3 , і в нього їх немає, то з метою їх отримання було направлено адвокатський запит в товариство з обмеженою відповідальністю «Перспектива ресурс».

16.09.2020 ОСОБА_4 було продано квартиру АДРЕСА_3 . Офіційно ціну в договорі купівлі-продажу з побажанням покупця було занижено. За вказану квартиру реально він отримав 29 000,00 дол. США.

16.09.2020 ОСОБА_4 було укладено кооперативний договір №31/09-бі про порядок сплати пайових внесків асоційованим членом на квартиру в Обслуговуючому кооперативі «Житлово-Будівельний кооператив «Громницького» з приводу участі в побудові квартири АДРЕСА_4 . Повну суму в розмірі 652 416,00 грн він здійснив 16.09.2020. Вказані кошти були отримані ним від продажу квартири АДРЕСА_3 . Право власності на квартиру АДРЕСА_4 було ним оформлено 30.08.2021 після здачі будинку в експлуатацію. Залишок коштів, які залишилися від продажу попередньої квартири він потратив на ремонт та облаштування квартири АДРЕСА_4 .

Враховуючи те, що кошти, за які він придбавав житло, були отримані ним від продажу нерухомості, які належала йому з 2008 року та позички в його брата належали особисто ОСОБА_4 , то вся нерухомість, яка придбавалася за ці кошти постійно реєструвалася на його ім`я і в його дружини жодних заперечень з цього приводу не виникало. Також кошти, які він отримав у борг у свого брата ОСОБА_6 , йому не повернув і цей обов`язок до цих пір покладений особисто на нього.

Відтак, вважає, що майно, а саме, квартира АДРЕСА_4 , є придбаною хоча і в період шлюбу, однак за кошти, які були ним отримані за майно, яке належало йому з 2008 року та взяті у позичку у брата ОСОБА_6 , відносяться до його особистої приватної власності.

Також вказав, що його дружина ОСОБА_3 ніде не працювала і ніяких коштів на придбання нерухомості, яка постійно під час шлюбу реєструвалася на його ім`я не давала.

У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати його особистою приватною власністю двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Представник позивача відповідача подала відзив на зустрічний позов, в якому вказала, що обставини, на які посилається ОСОБА_4 , як на підставу для задоволення його позовних вимог не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наведені ним при зверненні до суду доводи щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, як необхідної обставини для визнання спірного нерухомого майна його особистою власністю.

Не відповідає дійсності той факт, що квартира АДРЕСА_4 є придбаною хоча і в період шлюбу, однак за кошти, які були отримані ОСОБА_4 за майно, яке належало йому з 2008 року та взяті у позичку у брата ОСОБА_6 відноситься до його особистої приватної власності.

Вважає, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки як і квартира по АДРЕСА_5 , так і квартира по АДРЕСА_6 були придбані подружжям за спільні кошти, батько ОСОБА_3 сам здійснював ремонт, як в одній, так і другій квартирі.

Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2020, квартиру АДРЕСА_3 продано за 196 000,00 грн. (п.2.1 Договору), а за квартиру по АДРЕСА_6 16.09.2020 сплачено 652 416,00 грн.

Разом з тим, слід зазначити, що згідно п.4.12 Договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2020 на укладення цього договору надано згоду дружини Продавця ОСОБА_3 , що підтверджується її заявою від 16.09.2020, справжність підпису, на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Ломакіною Л.В., за реєстровим № 1180. Вказана заява свідчить про те, що продана квартира була спільною сумісною власністю.

Оскільки подружжям за спільні кошти зроблено ремонт в квартирі по АДРЕСА_6 , а відтак на даний час її орієнтовна вартість 32 000 доларів США, що на сьогоднішній день згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1 170 240 гривень, що в два рази більше сплаченої початкової вартості квартири.

Зазначила, що ОСОБА_4 в період з 2019 по 2020 роки укладав різного роду кредитні договори (копії додаються) в інтересах сім`ї, що викликає глибокий сумнів, що особа мала власні кошти, як для особи, яка продала квартиру та ще й позичила гроші у брата. А сама ОСОБА_3 особисто погашала зобов`язання по кредитним договорам, що стверджується квитанцією № ПН2526082 від 07.06.2021.

З урахуванням викладеного вище, вважає, що квартира по АДРЕСА_6 , набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя не спростована, а тому спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, з урахуванням того, що продаж квартири, яка належала ОСОБА_4 до шлюбу та купівля спірної квартири відбулись за різної суми вартості, разом було зроблено ремонт у квартирі, та у зв`язку з недостатністю суми коштів, отриманих від продажу квартири, додатково в інтересах сім`ї отримувались кредитні кошти на ремонт, а тому, просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна, набутого за особисті кошти під час шлюбу.

У судовому засіданні представник позивача відповідача зміст позовних вимог підтримала з підстав та обґрунтувань викладених у позові та просила його задовольнити, заперечила щодо задоволення зустрічного позову та просила відмовити в його задоволенні.

У судовому засіданні представник відповідача позивача зміст зустрічних позовних вимог підтримав з підстав та обґрунтувань викладених у зустрічному позові та просив його задовольнити, заперечила щодо задоволення первісного позову та просив відмовити в його задоволенні.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду прийнято до спільного розгляду зустрічний позов та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалами суду витребувано докази.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Суд встановив, що 21 жовтня 2017 року між сторонами по справі зареєстрований шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 21.10.2017 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1493.

Від даного шлюбу у сторін по справі є неповнолітня дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане 21.08.2018 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 1849.

Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2020, ОСОБА_4 (продавець) передав квартиру АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_8 (покупцю), яку було продано за 196 000,00 грн (п. 2.1 Договору).

Разом з тим, згідно п. 4.12 Договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2020 на укладення цього договору надано згоду дружини Продавця ОСОБА_3 , що підтверджується її заявою від 16.09.2020, справжність підпису, на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Ломакіною Л.В., за реєстровим № 1180.

16.09.2020 ОСОБА_4 було укладено кооперативний договір № 31/09-бі про порядок сплати пайових внесків асоційованим членом на квартиру в Обслуговуючому кооперативі «Житлово-Будівельний кооператив «Громницького» з приводу участі в побудові квартири АДРЕСА_4 .

Повну суму в розмірі 652 416,00 грн ОСОБА_4 здійснив 16.09.2020, про що свідчить платіжне доручення № 11С63Е1651, видане 16.09.2020 АТ «ОТП Банк».

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 272953342 від 02.09.2021 вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з технічним паспортом на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) АДРЕСА_4 , виготовленого 27.08.2021 ТОВ «Технічна інвентаризація нерухомості Тернопільської області» на замовлення ОСОБА_4 вбачається, що загальна площа квартири АДРЕСА_4 становить 51,2 кв. м., а житлова 22,5 кв. м.

Відповідно до витребуваної судом з Головного управління ДПС у Тернопільській області інформації з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів ОСОБА_4 , з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2022 року, вбачається, що в 4 кварталі 2018 року від ОСОБА_9 отримано суму доходу від продажу нерухомого майна в розмірі 389 837,50 грн, а в 3 кварталі 2020 року від ОСОБА_10 отримано суму доходу від продажу нерухомого майна в розмірі 196 000,00 грн.

Згідно з договором купівлі продажу квартири 23.10.2018, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 , продаж вчинено за 779 675, 00 грн.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та АТ «Перший Український Міжнародний Банк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», було за період 2019 по 2020 рік укладено ряд кредитних договорів.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтвердили, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за спільні сумісні кошти, і кошти від продажу якої були витрачені на купівлю квартири АДРЕСА_4 . Ремонт в квартирі АДРЕСА_4 було зроблено ОСОБА_12 . Також вони передавали гроші на ремонт квартири.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач відповідач ОСОБА_3 як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки дане майно було придбане в період шлюбу, а тому, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Відповідач позивач ОСОБА_4 як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід визнати його особистою приватною власністю двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оскільки кошти, за які він придбавав житло, були отримані ним від продажу нерухомості, які належала йому з 2008 року та позички в його брата належали особисто ОСОБА_4 , то вся нерухомість, яка придбавалася за ці кошти постійно реєструвалася на його ім`я і в його дружини жодних заперечень з цього приводу не виникало. Також кошти, які він отримав у борг у свого брата ОСОБА_6 , йому не повернув і цей обов`язок до цих пір покладений особисто на нього. Відтак, вважає, що майно, а саме, квартира АДРЕСА_4 , є придбаною хоча і в період шлюбу, однак за кошти, які були ним отримані за майно, яке належало йому з 2008 року та взяті у позичку у брата ОСОБА_6 , відносяться до його особистої приватної власності.

Суд погоджується з аргументами позивача відповідача та не погоджується з аргументами відповідача позивача щодо зустрічного позову, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Судом також встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбано і зареєстровано за ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4 .

Вирішуючи питання в частині належності майна до спільної сумісної власності суд вважає, що квартира АДРЕСА_4 є спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і підлягає поділу.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_4 про те, що спірна квартира була придбана за позичені кошти в ОСОБА_6 , оскільки позивач і відповідач отримували дохід, також сторонами по справі не були подані належні, достатні та достовірні докази, отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_6 грошових коштів на придбання квартири.

Посилання відповідача ОСОБА_4 на ті що обставини, щоспірна квартира була придбана за його особисті кошти від продажу іншої квартир, суд вважає безпідставним, виходячи що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_4 , не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, також згідно п. 4.12 Договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2020 на укладення цього договору надано згоду дружини Продавця ОСОБА_3 , що підтверджується її заявою від 16.09.2020, справжність підпису, на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Ломакіною Л.В., за реєстровим № 1180.

Що стосується спірного майна зазначеного у зустрічному позові, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, з яких можна було б достовірно встановити, яка саме спірне майно перебуває у користування сторін та посилання на докази, які містяться в матеріалах справи, які б підтверджували вказані обставини.

Щодо інших аргументів або міркувань відповідача та позивача також не дають підстав для висновку про безпідставність вимог позивача.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом поділу спільного майна подружжя та вважає за можливе провести поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з врахуванням вартості майна, володіння та користування вказаним майном, інтереси сторін, конфліктні ситуації, які виникають між ними, проживання дитини разом з ОСОБА_3 , слід визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та припинити право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

З урахуванням встановлених обставин та на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що ОСОБА_4 у зустрічному позові не доведено належними і допустимими доказами факту визнання особистою власністю майна, набутого за особисті кошти під час шлюбу, а саме, двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , а тому відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За таких обставин, оскільки позов задоволено, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача позивача на користь позивача відповідача сплачений судовий збір.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 133, 141, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 57, 60, 69-72 СК України, ст. 372 ЦК України,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 831,20 грн (п`ять тисяч вісімсот тридцять одна гривня 20 копійок).

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистою власністю майна, набутого за особисті кошти під час шлюбу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач-відповідачОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_7 ;

відповідач-позивач ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 30 травня 2024 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко