КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/3316/22 Головуючий у 1 інстанції Луценко О.М.
Провадження №22-ц/824/4644/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2024 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради, Кременецька міська рада в особі виконавчого комітету Кременецької міської ради про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що сторони перебувають в шлюбі з 01.07.1998 року та в них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_3 .

Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися та вони проживають окремо один від одного.

З відповідачем проживає повнолітня донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 , а малолітня ОСОБА_3 проживає з матір`ю.

19.03.2020 року рішенням № 93 Виконавчого комітету Вишгородської міської ради було встановлено ОСОБА_2 години зустрічей з малолітньою донькою ОСОБА_3 , кожні другі вихідні з 8:00 суботи до 19:00 неділі та щопонеділка з 18:00 до 20:00 і щочетверга з 17:00 до 19:00 год.

Рішенням № 204 від 23.07.2020року виконавчого комітету Вишгородської міської ради, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із її матір`ю - ОСОБА_1 . Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом із його батьком - ОСОБА_2 .

З початком військових дій відповідач без згоди позивача вивіз малолітню дитину ОСОБА_3 у Тернопільську область та перешкоджає позивачу бачитися з дітьми всупереч рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради, яким визначено місце проживання дитини, тому між ними виник спір щодо того, з ким має проживати дитина.

Водночас, згідно консультативного висновку спеціаліста від 11.06.2020 року лікарем - консультантом з урахуванням стану дитини після особистих зустрічей з батьком призначено лікування та надано рекомендацію тимчасового призупинення побачень та спілкування з батьком. Проживання малолітньої з батьком в цьому випадку не забезпечує її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Вважає, що вона взмозі, зважаючи на її житлове забезпечення та матеріальні статики, утримувати та піклуватися про дитину на належному рівні, оскільки має змогу забезпечити житлом, харчуванням, освітою тощо. Тому, на її думку, задля забезпечення належним умов життя та розвитку дитини наразі й у подальшому є підстави визначити місце проживання саме з нею - як матір`ю.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 рокув задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка самостійно залишила дочку в будинку батьків відповідача. Крім того, в подальшому судом зроблено інший висновок, а саме, що сторони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини.

Вказує, що з початком військових дій на території України сторони разом з дітьми виїхали у Тернопільську область до місця проживання батьків відповідача. Стосунки у родині відповідача не склалися, а тому при першій можливості вона виявила бажання повернутись до м. Вишгорода. Маючи на руках рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради, яким визначено проживання малолітньої доньки разом з матір`ю, сподівалась на те, що її рішення про повернення з донькою за місцем проживання не викликатиме суперечок. Незважаючи на це, відповідач разом зі своїми родичами почали чинити перешкоди виїхати з донькою. В результаті таких дій вона вимушена була виїхати з будинку, залишивши доньку з батьком. Спроби забрати дитину не принесли результату.

Вважає, що поведінка відповідача не тільки порушує її права, а також право малолітньої дівчинки на жіночу опіку, турботу та виховання зі сторони матері.

На думку апелянта, судом не враховано, що до позовної заяви нею було долучено консультативний висновок спеціаліста, в якому лікарем зазначено, що з урахуванням стану дитини після особистих зустрічей з батьком призначено лікування та надано рекомендації тимчасового призупинення побачень та спілкування з батьком.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки поясненням свідка, старшої доньки - ОСОБА_6 , яка повідомила суду, що між родиною відповідача та позивачем склалися неприязні стосунки, що призвело до неможливого подальшого проживання позивача в будинку батьків відповідача та підтвердила те, що після вимушеного виїзду з будинку, позивачка неодноразово намагалась зустрітись з донькою та вирішити питання про спільний виїзд до постійного місця проживання у м. Вишгород.

Крім того, вказаним свідком було надано негативні характеристики відносно позивача, але в подальшому вона пояснила суду, що має образу на матір у зв`язку з тим, що під час спільного проживання вона їй робила зауваження щодо поведінки та це призводило до конфліктів, а в подальшому вплинуло на бажання проживати разом з батьком.

Свідок також вказала, що до переїзду у Тернопільську обл. вона разом з батьком та братом проживали в орендованій квартирі. У будинку своїх батьків відповідач та діти не зареєстровані, а мають лише статус внутрішньо переміщених осіб.

Апелянт вказує, що допитаний в ході розгляду справи в якості свідка відповідач пояснив суду, що вимушено виїхав для проживання до своїх батьків у зв`язку із воєнним станом в Україні та де у подальшому планує проживати ним не вирішувалося. Тобто це питання залежить від ситуації.

Апелянт також звертає увагу, що надання свідками негативної характеристики позивачу безпосередньо пов`язано із існуючими між ними неприязними відносинами, а той факт, що свідки при наданні пояснень використовували однакові фрази і робили однакові висновки, ставить під сумнів об`єктивність та самостійність думки кожного свідка.

Зазначила, що судом безпідставно враховано висновок органу опіки та піклування Кременецької міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки, як зазначено у самому висновку, при його складанні взято до уваги воєнний стан на території країни, тому на думку органу опіки та піклування Кременецький район є більш безпечним місцем проживання.

Крім того, у зазначеному висновку вказано, що будинок, в якому проживає дитина, не є власністю відповідача. В будинку для ОСОБА_7 виділено лише окреме спальне місце. Проте в квартирі, яка належить матері на праві власності, їй виділено окрему кімнату, яка облаштована місцем для сну, відпочинку та проведення змістового дозвілля.

Також звертає увагу, що відповідач, знаючи про рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради, яким було визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, відмовився виконувати його та протиправно залишив дитину проживати у будинку батьків.

Підтвердженням цього є те, що відповідач не ставив питання про проживання дитини разом з ним.

Вважає, що суд своїм рішенням дозволив відповідачу порушувати вимоги Закону, а саме невиконанням рішення Виконавчого комітету Вишгородської міської ради.

Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просить його скасувати та покласти судові витрати на відповідача, згідно вимог ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що нею до суду подано заяву, в якій вона просила залишити заяву про стягнення витрат на правову допомогу без розгляду та покласти на сторону відповідача судові витрати повністю.

Вимоги її заяви ґрунтувались на тому, що згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення справи.

Відповідач по справі самочинно, без її згоди, змінив місце проживання дитини, незважаючи на рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради, яким було визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки даній заяві та не мотивував у своєму рішення відхилення доводів позивача.

Вважає, що судом розглянута тільки позиція однієї сторони справи та проігнорована думка іншої сторони.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Нурищенко С.В. заперечує проти наведених у скаргах доводів, посилаючись на їх безпідставність. Зазначив, що в судому засіданні було встановлено обставини зміни місця проживання малолітньої доньки. У зв`язку із запровадженням воєнного стану відповідач не зміг змінити адресу реєстрації місця проживання себе та дітей, так як послуги з декларування місця проживання і відповідно місця реєстрації тимчасово не надавались. Згодом він та його діти зареєструвались, як внутрішньо переміщені особи, про що свідчить довідка.

Згідно листа Служби у справах дітей Кременецької міської ради від 19.04.2022 року №84/01-23, відповідач не перешкоджає спілкуванню позивачки з дітьми, проте з боку позивачки не було зроблено жодних дій для побачень з ними, позивачці рекомендовано відвідати дітей за адресою: АДРЕСА_1 , а в разі перешкод зі сторони батька - звернутись до правоохоронних органів.

В доданих до листа Служби у справах дітей Кременецької міської ради відібраних цією Службою поясненнях зазначається, що всі троє спільних дітей позивачки та відповідача проживають з батьком з власної волі і ніякий тиск на них не чиниться, відповідач не перешкоджає спілкуванню позивачки з дітьми, але позивачка ніяких кроків для спілкування не робить.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Федосєєва Т.Ю. підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Нурищенко С.В. судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, думку дитини з приводу спірного питання, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про залишення їх без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини.

Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01 липня 1998року.

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням № 204 від 23.07.2020 року Виконавчого комітету Вишгородської міської ради визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із її мамою ОСОБА_1 . Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом із його батьком ОСОБА_2 .

Після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю.

В зв`язку з агресією Росії проти України відповідач забрав з собою малолітню доньку ОСОБА_7 до батьків відповідача у Тернопільську область, разом з ними поїхала і позивачка.

З пояснень сторін вбачається, що через короткий період часу ОСОБА_1 , залишила будинок батьків відповідача та переїхала в м. Тернопіль до родичів.

Відповідач та діти сторін були зареєстровані як внутрішньо переміщені особи, про що свідчать: довідка від 04.08.2022 року про взяття 21.04.2022 року відповідача на облік внутрішньо переміщеної особи, довідка від 04.08.2022 року про взяття 21.04.2022 року ОСОБА_3 на облік внутрішньо переміщеної особи.

Встановлено, що дитина ОСОБА_3 навчається у 4-му класі Кременецької ЗОШ №1 ім. Г. Гордасевич.

Згідно акту обстеження умов проживання від 04.04.2022 року, акту обстеження матеріально побутових умов ОСОБА_3 від 17.09.2022 року, ОСОБА_3 проживає в буд. АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_8 (власник будинку), дідусем ОСОБА_9 , батьком ОСОБА_2 , сестрою ОСОБА_4 та братом ОСОБА_5 . Будинок має 2 поверхи та 5 житлових кімнат, ванну, кухню, коридор. Умови проживання добрі, гігієна підтримана, дитина продуктами харчування, одягом, взуттям, забезпечена, має місце для сну, іграми для розвитку забезпечена. Стосунки, традиції сім`ї: хороші, взаємні. ОСОБА_7 в Шпиколосах добре, до мами в даний час їхати не бажає. ОСОБА_7 має свій особистий телефон для спілкування з матір`ю.

Спеціалістами служби у справах дітей відвідано житло, де мешкає ОСОБА_1 , та з`ясовано, що у квартирі створено всі необхідні умови для проживання, відпочинку та навчання, у тому числі, й розвитку дитини.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка є старшою і повнолітньою дочкою позивачки та відповідача пояснила, що позивачка, після припинення шлюбних відносин з відповідачем (батьком) вигнала з квартири, і вона переселилася до батька. Син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , також змушений був переселитися до батька, і при опитуванні працівниками соціальних служб, висловив категоричне бажання проживати тільки з батьком. Зміни місця фактичного проживання ОСОБА_7 , що з початком російської агресії вони всі разом виїхали в Кременецький район до батьків відповідача, це відбувалося добровільно. Наразі ОСОБА_7 та ОСОБА_4 живуть разом у будинку дідуся, ОСОБА_7 відчуває себе щасливою дитиною, відвідує Кременецьку загальноосвітню школу І-ИІ ступенів, має середовище друзів, та стабільне соціально-психологічне середовище. Під час проживання в с. Шпиколоси Кременецької ОТГ, при попередньому записі до місцевого лікаря через інформаційну систему для пацієнтів користуванні «НЕLSІ» виявилось, що ОСОБА_7 начебто хронічно хворіє, адже позивачка за короткий період часу, з метою мати законний привід невиходу на роботу, 18 разів брала лікарняний по догляду за дитиною ( ОСОБА_7 ), що також пояснює мотиви позивачки, щоб дитина проживала з нею. Повернення ОСОБА_7 до проживання з матір`ю негативно вплине на ОСОБА_7 .

Відповідач, який давав показання під присягою, як свідок, також підтвердив добровільний характер зміни місця фактичного проживання ОСОБА_7 , що відбулося з мовчазної згоди та безпосередньої участі самої позивачки під час переїзду. Надалі позивачка самостійно залишила як ОСОБА_7 , так і будинок батьків відповідача, під приводом оформлення документів, так як мала намір поїхати як біженка у Німеччину, проте, як виявилось пізніше, проживала в м. Тернопіль у родичів, але ОСОБА_7 майже не відвідувала (один раз за перші три місяці та взагалі два рази за рік). Коли вони переїжджали з м. Вишгород разом з позивачкою та дітьми, ОСОБА_7 була в занедбаному стані, в неї були воші, дитина була в обідраному старому одязі, а інший одяг, в т.ч. й той, який для ОСОБА_7 купував відповідач, позивачка відмовилась віддавати, чинячи на ОСОБА_7 психологічний тиск, зокрема ставлячи дитині умову повернення, її переїзд до м. Вишгород до матері.

Згідно Протоколу індивідуальної психологічної діагностики від 13.04.2022 року та Дослідження за проектною методикою «Малюнок сім`ї» від 13.04.2022 року проведене психологом Центру професійного розвитку педагогічних працівників Кременецької міської ради, співробітника Кафедри педагогіки та психології Кременецької обласної гуманітарно-педагогічної академії ім. Тараса Шевченка ОСОБА_10 , складених на замовлення Служби у справах дітей Кременецької міської ради, «Будинок (на малюнку дитини) свідчить про потребу дитини в безпеці. Було встановлено, що стосунки в сім`ї батька дитини хороші, взаємні. Батько дітей виконує покладені на нього батьківські обов`язки з утримання та забезпечення. Кожен із дітей навчається в ОСОБА_11 закладах освіти. З пояснення малолітньої ОСОБА_3 встановлено, що вона навчається у 4-му класі Кременецької ЗОШ №1 ім. Г. Гордасевич , їй тут краще навчатись, бо більше подобаються вчителі, вона краще розуміє навчальний матеріал. Також вона відвідує гурток з хореографії. До школи її відводить тато або ОСОБА_21, ОСОБА_13 . Інколи дівчинка скучає за мамою, але спілкується з нею по телефону. Однак на даний момент ОСОБА_7 бажає бути з татом ОСОБА_14 , тому що тут в ОСОБА_15 їй спокійніше.

На комісію з питань захисту прав дитини, яка відбулась 18.01.2023 року були запрошені батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які мали можливість надати пояснення щодо визначення місця проживання дитини.

Враховуючи вік та висловлену думку дитини, беручи до уваги воєнний стан на території нашої країни, безпечне місце проживання малолітньої та діючи в її інтересах, керуючись ч. 4, ч. 5 ст.19, ст.ст. 157, 161 Сімейного кодексу України, п.72 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», орган опіки та піклування Кременецької міської ради вирішив затвердити висновок про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з батьком ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір'ю, суд першої інстанції виходив із того, що на даний час інтересам малолітньої дитини відповідатиме проживання саме з батьком і це позитивно сприятиме її розвитку, як психологічному, так і фізичному. Суд також послався на висновок Кременецької міської ради в особі виконавчого комітету Кременецької міської ради, яка вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 751/2556/22 (провадження № 61-9013св23) зазначено, що: "у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18 зазначено, що "сам по собі малолітній вік дитини не свідчить про наявність підстав для визначення її місця проживання саме з матір`ю, якщо дитина вже тривалий час проживає з батьком, який сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків".

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19 зазначено, що якщо мати не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком суперечитиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю матиме більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом із батьком у звичному для неї середовищі, то це є підставою для визначення місця проживання дитини з батьком".

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилалась на те, що рішенням № 204 виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 23 липня 2020 року було визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом із мамою ОСОБА_1 . Поряд із цим, всупереч такого рішення, відповідач ОСОБА_2 самочинно, без згоди матері змінив місце проживання дитини, залишивши її проживати у будинку своїх батьків. Вказує, що при розгляді даної справи не було встановлено об`єктивних підстав для розлучення дитини з матір'ю, а лише враховано висновок органу опіки та піклування.

Колегія суддів апеляційного суду не приймає такі доводи до уваги, оскільки вони спростовуються дослідженими по справі доказами, зокрема і поясненнями, наданими представником позивача - адвокатом Федосєєвою Т.Ю. та показаннями свідка - ОСОБА_6 , старшої доньки сторін, на підставі яких судом правильно встановлено, що переїзд сторін разом із дітьми в Тернопільську область до батьків відповідача був пов`язаний із початком воєнних дій, оскільки батьки бажали створити для дітей безпечні умови проживання. Це було спільне рішення позивача і відповідача. Однак, у зв`язку із погіршенням взаємовідносин із родиною відповідача, що ускладнювало спільне проживання, позивач ОСОБА_1 переїхала до м. Тернопіль, а в подальшому повернулась до м. Вишгород.

Доводи позивачки про те, що донька ОСОБА_16 залишилась проживати з батьком в с. Шпиколоси Тернопільській області, в помешканні своїх дідуся та бабусі, під впливом та примусом батька не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Так, як вбачається з акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , від 04 квітня 2022 року, складеного уповноваженими особами Служби у справах дітей Кременецької міської ради на підставі заяви ОСОБА_1 , у будинку, який належить ОСОБА_8 (матір відповідача), проживають ОСОБА_9 - дідусь, ОСОБА_8 - бабуся, ОСОБА_2 - батько, ОСОБА_4 - донька, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_3 - донька. Стосунки у сім'ї хороші, взаємні. ОСОБА_7 в Шпиколосах добре, до мами в даний момент вона їхати не бажає. Батько дитини також бажає, щоб в даний момент дитина була з ним, а не в невідомому місці. ОСОБА_7 має свій особистий телефон і спілкується з матір ю. (том 1 а.с. 78)

Крім того, за результатами проведення діагностики виявлення особливостей внутрішньосімейних відносин, факторів, що можуть викликати у дитини тривогу чи стрес, варіантів кращої адаптації дитини у своїй родині, психолог ОСОБА_18 у аналізі малюнку дитини зазначила, що дитині затишно у бабусиному будинку, це записано з її слів. Зображення будинку свідчить і про велике значення сім'ї для дитини. Тато зображений поряд, наразі найближчий дитині. Дівчинка хотіла би жити у зображеному будинку на другому поверсі, а поряд щоб була кімната тата. Це сказала дівчинка під час бесіди за малюнком. Мама зображена відділено, що говорить про деяку «дистанцію», яку дитина помічає і виділяє її. Перш ніж малювати маму, довго думала. Проте маму хоче бачити, вона розмістила її біля дверей. Розмір свого зображення свідчить про потребу у турботі, догляді, захисту. (том 1 а.с. 80-81)

Під час опитування дитини працівниками служби у справах дітей Кременецької міської ради, ОСОБА_16 пояснила, що вона навчається у 4 класі Кременецької ЗОШ № 1 ім. Г. Гордасевич , їй тут краще навчатись, бо більше подобаються вчителі, вона краще розуміє навчальний матеріал. Також вона відвідує гурток хореографії. До школи її відводить тато або ОСОБА_21, ОСОБА_13 . Інколи дівчинка скачає за мамою, але спілкується з нею по телефону. Однак на даний момент ОСОБА_7 бажає бути з татом ОСОБА_14 , тому що ту в ОСОБА_15 їй спокійніше. Зазначене відображено у висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , затвердженому рішенням виконкому Кременецької міської ради від 20.01.2023 р. № 904. (том 1 а.с. 120-122)

Бажання ОСОБА_3 проживати разом із батьком підтвердила також її старша сестра ОСОБА_4 , 2002 року народження, допитана судом першої інстанції в якості свідка, яка підкреслила, що повернення ОСОБА_7 до проживання з матір'ю негативно вплине на дитину.

З огляду на вказане, суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що проживання дитини з батьком відповідає її якнайкращим інтересам.

Під час перегляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що 20 грудня 2023 року відповідач ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_19 , 2013 р.н., виїхав за межі України та оформили статус тимчасового прихистку в Королівстві Бельгія, в якому і проживають на даний час.

Відповідачем ОСОБА_2 було заявлено клопотання про з`ясування апеляційним судом думки дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо визначення її місця проживання, в режимі відео конференції. В обґрунтування клопотання зазначав, що суд першої інстанції не з`ясовував думку дитини, поклавшись на висновок органу опіки та піклування Кременецької міської ради.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Керуючись вищевказаними нормами закону, заслухавши думку учасників справи з приводу заявленого клопотання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про його задоволення для забезпечення повноти та об`єктивності розгляду справи, з метою дотримання інтересів дитини та з урахуванням того, що ОСОБА_20 досягла віку 11 років.

У своїх поясненнях, наданих суду апеляційної інстанції, ОСОБА_16 пояснила, що з початку війни вони з татом і мамою виїхали в Тернопільську область, де жили з бабусею і дідусем. Якійсь час мама жила з ними, а потім переїхала в м. Тернопіль. ОСОБА_7 не хотіла переїздити до мами, хотіла залишитись проживати у бабусі. На даний час близько 10 місяців вона проживає разом із батьком у Королівстві Бельгія, в двокімнатній квартирі, яка надана їм з татом для проживання, де для неї створені комфортні умови. Знає, що тато отримує соціальні виплати, за рахунок яких вони живуть. Зазначила, що вона навчається у школі, має там друзів, навчання відбувається французькою мовою. Тато забезпечує її усім необхідним, з ним вона почуває себе комфортно та безпечно. Повертатися в Україну для того, щоб жити з мамою, вона не хоче. Пояснила, що не хотіла і не хоче жити з мамою, з нею некомфортно, мама часто кричала на неї, не дозволяла бачитись з татом, приводила додому чужих чоловіків. З татом їй жити подобається. Тато не забороняє спілкуватись з мамою. За час проживання в Бельгії вона бачилась з мамою влітку 2024 року, коли та приїздила в м. Брюссель. Вони з татом та братом Тімою також приїхали в м. Брюссель на зустріч з мамою, де провели близько двох годин разом, спілкуючись в ресторані. Зазначила також, що коли закінчиться війна та вони повернуться в Україну, вона також буде проживати з татом, до мами переїжджати не хоче.

Колегія суддів враховує, що з`ясування думки дитини відбувалось в режимі відеконференцзвязку, під час перебування дитини за межами України, що зробило неможливим виключення участі батька та залучення до участі у бесіді психолога чи працівника служби у справах дітей. Апеляційний суд також зважає на ті обставини, що на час перегляду оскаржуваного рішення суду ОСОБА_16 уже тривалий час, з весни 2022 року, проживає разом із батьком, з матір'ю спілкується лише по телефону, бачилась лише одного разу влітку 2024 року.

Колегія приймає до уваги, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Поряд із цим, колегія суддів погоджується з тим, що на момент розгляду справи, з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, вік дитини, характеризуючі дані як батька, так і матері, безпековий фактор, враховуючи поведінку відповідача, який не чинить перешкод у контакті дитини з матір`ю, бажання самої дитини проживати з батьком, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання дитини з матір'ю.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року, які ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції не дав належної оцінки заяві позивача про врахування судом неправомірності дій відповідача при вирішенні питання стягнення витрат на правову допомогу, а також посиланням на неспівмірність таких витрат.

Так, при ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 20 000 гривень, взяв до уваги складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, встановивши, що такі витрати відповідача є реальними, обґрунтованими та документально підтвердженими.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування судом положень частини 9 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання розподілу судових витрат.

Так, відповідно до положень частини 9 статті 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

У даній справі, ні судом першої, ні апеляційної інстанції не встановлено обставин, які свідчили би про зловживання відповідачем чи його представником процесуальними правами або виникнення спору внаслідок неправомірних дій відповідача.

Неправомірність дій ОСОБА_2 позивачка пов`язує із тим, що він самочинно, без її згоди, змінив місце проживання дитини, без урахування рішення № 204 Вишгородської міської ради від 23.07.2020 року.

Однак, такі посилання позивача є безпідставними, спростовані встановленими судом обставинами, підтвердженими належними доказами, яким суд першої інстанції дав відповідну оцінку в мотивувальній частині рішення.

Таким чином, доводи апеляційних скарг правильності висновків суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та вимог про відшкодування витрат на правову допомогу не спростовують, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 31 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.