Справа № 450/3068/22 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/1541/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П., судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

адвоката Марківа Р.Б. представника позивача ОСОБА_1 ;

ОСОБА_2 представника АТ КБ «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (в подальшому «Банк»), третя особа Державний реєстратор Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павло Тарасович, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16689968 від 03.10.2016 року, прийняте державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком Павлом Тарасовичем.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 29.06.2022 року Банк звернувся до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про виселення їх з будинку АДРЕСА_1 , у якому згадані особи проживають.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 03.10.2016 року державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павлом Тарасовичем було внесено запис про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 (у подальшому «спірний будинок») за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк». Підставою для такої реєстрації став договір іпотеки №4116 від 19.09.2007 року, засвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Моісєєвою О.Я.

Позивач вищезгадане рішення державного реєстратора вважає таким, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України, виходячи з наступного.

19.09.2007 року ОСОБА_10 уклав з ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір № LVH9GA00000133, відповідно до умов якого позивач отримав споживчий кредит в розмірі 50 000 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19.09.2007 року між позивачем та ПАТ КБ "ПриватБанк" також було укладено договір іпотеки, відповідно до якого спірний будинок було передано в іпотеку Банку.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.09.2010 року у справі № 2-194/10 було задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_11 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про звернення стягнення та (зокрема) стягнуто солідарно з ОСОБА_11 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № LVH9GA00000133 від 19.09.2007 року у розмірі 405 766 грн. 42 коп. (що станом на 10.09.2010 року було еквівалентним 51 309, 58 доларів США) шляхом звернення стягнення на спірний будинок. Таким чином, Банк у відповідності до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» вже задовольнив свої вимоги у судовому порядку на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.09.2010 року та здійснив стягнення на предмет іпотеки, а тому позивач вважає, що повторне стягнення на одне і те саме майно і з тих самих підстав чинним законодавством не передбачене: наведений висновок знайшов своє відображення у постанові Верховного Суду від 08.08.2018 року у справі №711/4423/16-ц.

Позивач стверджував, що на момент вчинення оспорюваної позивачем реєстраційної дії Банк жодних повідомлень-вимог позивачу не надсилав, а тому під час реєстрації права власності за АТ КБ "ПриватБанк" ним не було дотримано порядку звернення для вчинення реєстраційної дії, а державний реєстратор на вказану обставину належної уваги не звернув.

Крім того, спірний будинок є місцем постійного проживання позичальника і його площа не перевищує 140 кв. м., а відтак такий у відповідності до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово відчуженим без згоди власника: у тому числі - і шляхом реєстрації права власності на нього за АТ КБ "ПриватБанк". Окрім того, згаданим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.09.2010 року не було визнано право власності АТ КБ «ПриватБанк» на спірний будинок, а лише надано право ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладати від імені ОСОБА_11 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу цього будинку з іншими особами.

Також зазначалося, що позивач ОСОБА_4 з 08.12.2011 року по 10.03.2016 року утримувався під вартою в державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», а тому не міг у 2014 році отримувати поштові повідомлення від АК КБ «ПриватБанк». Розивач вважає, що надані ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомлення не є письмовими вимогами про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором, оскільки містять лише вимогу боржнику та всім іншим особам, чиє місце проживання зареєстровано в цьому будинку, у 30-денний строк добровільно звільнити спірний будинок.

Також позивач звертав увагу на те, що вартості спірного будинку станом на момент реєстрації права власності на нього за Банком та інформації щодо розміру заборгованості позивача на момент такої реєстрації Банк на запит адвоката позивача не надав.

Про оскаржуваний запис про реєстрацію будинку за Банком позивач довідався лише після звернення 29.06.2022 року Банку з позовом до суду про виселення зі спірного будинку (том 1, а.с. 2-11).

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги частково задоволено.

Визнано протиправним і скасовано запис про право власності № 16689968 від 03.10.2016 року на нерухоме майно житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , за Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк».

Стягнуто з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 992 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог мотивовано тим, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, та 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна для житлового будинку не перевищує 250 кв. м. Таким чином, згаданий Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження і є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень. А спірний будинок загальною площею лише 94,1 кв. м. та є постійним єдиним житлом позивача (який не має іншого житла і своєї згоди на відчуження цього будинку не давав) і виступає як забезпечення зобов`язань позичальника (позивача у справі) за кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті (том 2, а.с. 58-62).

Дане рішення оскаржив представник відповідача Банку.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення «порушив межі заявлених позовних вимог», оскільки позивач просив «визнати незаконним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер … від 03.10.2016 прийняте державним реєстратором», а суд оскаржуваним рішенням «визнає протиправним і скасовує запис про право власності № … від 03.10.2016 на … (спірний) будинок …за Акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк».

Вважає, що «мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати) без згоди власника».

Також апелянт «заявляє суду про недотримання позивачем строку позовної давності …, як самостійної підстави відмови в позові» (том 2, а.с. 68-73).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2024 року у справі №990/8150/23 міститься висновок про те що, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи. Законодавство не вимагає матеріально-правового обґрунтування вимог, однак обґрунтування позову не правовими фактами може негативно вплинути на наслідки вирішення вимоги по суті.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтується позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Зміст позовних вимог - це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.

Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.

Суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів: саме такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.02.2024 року у справі № 990/150/23.

З урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення «порушив межі заявлених позовних вимог», до уваги прийматися не можуть.

Як стверджується матеріалами справи, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.09.2010 року у справі № 2-194/10 було задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_11 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 : стягнуто солідарно зі згаданих відповідачів в користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № LVH9GA00000133 від 19.09.2007 року в розмірі 405 766 грн. 42 коп., що станом на 10.09.2010 року було еквівалентним 51 309, 58 доларів США, шляхом звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 . Надано право ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладати від імені ОСОБА_11 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу згаданого житлового будинку будь-яким способом з іншими особами-покупцями з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надано ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу.

Відтак, Банк (позивач) станом на 10.09.2010 року вже скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

В той же час, 03.10.2016 року Державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком П.Т. було внесено запис про реєстрацію права власності на вищезгаданий житловий будинок за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» і підставою для такої реєстрації став договір іпотеки № 4116 від 19.09.2007 року.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, АТ КБ «ПриватБанк» 10.09.2010 року у відповідності до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» вже здійснило стягнення на предмет іпотеки, зазначений у Договорі іпотеки від 19.09.2007 року, на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.09.2010 року, а повторне стягнення на одне і те саме майно і з тих самих підстав чинним законодавством не передбачене: саме такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 08.08.2018 року у справі №711/4423/16-ц.

Окрім того, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Отже, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною четвертою статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Разом з тим, договором іпотеки від 19 вересня 2007 року передбачено, що іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані (пп.18.8.1.); звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.8.1,18.8.2 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (п.24); звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (п.29).

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що на момент вчинення оспорюваної позивачем реєстраційної дії Банк вже задовільнив свої вимоги у судовому порядку і жодних повідомлень-вимог позивачу не надсилав, прийшов до вірного висновку про те, що під час реєстрації права власності за АТ КБ "ПриватБанк" останнім не було дотримано порядку звернення для вчинення реєстраційної дії, а державний реєстратор на вказану обставину належної уваги не звернув.

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України "Про іпотеку").

Отже, Закон України "Про іпотеку" прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такі висновки щодо застосування положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, провадження № 14-45цс20, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року № 524/10011/17.

Судами встановлено та стверджується матеріалами справи те, що кредит в іноземній валюті надавався позивачу саме на споживчі цілі, а спірний житловий будинок використовується ним, як місце його та сім`ї постійного проживання і його загальна площа не перевищує 140,00 кв. м.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 19 травня 2020 року залишила без змін постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, якою (зокрема) визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса від 04 листопада 2016 року № 32221794 про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Тобто, Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 644/3116/18, вважала, що скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки є ефективним способом порушеного права іпотекодавця.

Отже, у державного реєстратора були наявними правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за Банком.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

За змістом статті 261 ЦК Українипочаток перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Матеріалами справи стверджується, що позивач звернувся до суду з даним позовом 27.09.2022 року. В заяві про поновлення строку на звернення до суду (як додатку до позовної заяви) позивач зазначає, що про оспорюваний ним запис про реєстрацію права власності на належний йому житловий будинок за Банком він взнав лише з позову Банку до нього та інших членів його сім`ї про їх виселення з цього будинку, який Банком було подано до суду 29.06.2022 року.

Жодних доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, про те, що позивачу було відомо про оспорюваний ним запис раніше (до червня 2022 року), як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції Банком подано не було.

Відтак, доводи апеляційної скарги Банку «про недотримання позивачем строку позовної давності …, як самостійної підстави відмови в позові», також до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у задоволенні позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 квітня 2024 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено (у зв`язку з службовим відрядженням одного з членів колегії суддів) 01 листопада 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.