Справа №317/905/20
Провадження №2/317/519/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючої судді Ткаченко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Мазуренко А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Ями Д.М.,

представника відповідача, адвоката Воронова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області (далі Долинська сільська рада) про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування.

В обґрунтування позову вказував, що рішенням Запорізької районної ради народних депутатів № 7 від 22 червня 1991 року його батьку ОСОБА_2 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку площею 48,9 га для організації фермерського господарства (державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею № 000663).

У 1995 році ОСОБА_2 заснував і зареєстрував селянське (фермерське) господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, після чого позивач очолив фермерське господарство і продовжив здійснювати господарську діяльність.

Розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації № 106/1 від 27 березня 2001 року спірну земельну ділянку передано позивачу як спадкоємцю першої черги після ОСОБА_2 ..

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16 березня 2007 року у справі №2-566/2007 за позивачем в порядку спадкування визнано право власності на корпоративне право на Селянське (фермерське) господарство «Желудько» (далі СФГ «Желудько»), невід`ємною частиною якого є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою.

20 лютого 2020 року Долинською сільською радою прийнято рішення про припинення дії державного акта № 000663.

Позивач вважає вказане рішення Долинської сільської ради незаконним, оскільки він як спадкоємець ОСОБА_2 успадкував право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 48,9 га.

За таких обставин просив визнати за ним право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт № 000663) площею 48,9 га з кадастровим номером :01:002:5004, розташованої на території Долинської сільської ради; визнати незаконним та скасувати рішення Долинської сільської ради від 20 лютого 2020 року про припинення дії державного акта № 000663 на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 48,9 га, виданого ОСОБА_2 для організації фермерського господарства.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 6 жовтня 2021 року, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Долинської сільської ради №3 від 20 лютого 2020 року в частині припинення дії державного акта №000663 від 1992 року на право довічного успадковуваного володіння землею площею 48,9 га, який надано ОСОБА_2 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 15.11.2023 рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 6 жовтня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2024 справа надійшла у провадження судді Запорізького районного суду Запорізької області Ткаченко М.О..

Ухвалою суду від 20.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

08.03.2024 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 27.03.2001 №106/1 «Про реєстрацію голови об`єднання фермерських господарств «Сім`я» само по собі не є документом про підтвердження створення СФГ «Сім`я», головою якого є ОСОБА_1 .. Окрім того, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань таке сільське фермерське господарство не існує. Також, із вказаного розпорядження не зрозуміло яка саме земельна ділянка передається ОСОБА_1 , адже не зазначено, яка саме земельна ділянка, її місцезнаходження та на підставі яких документів надавалась ОСОБА_2 , коли вона надавалась. Після набуття Долинською сільською радою права розпоряджатися спірною земельною ділянкою, були неодноразові звернення до ОСОБА_1 та до правоохоронних органів із листами щодо припинення самовільного використання земельної ділянки. Земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:5004 була сформована Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області як земельна ділянка державної власності, а не як приватної власності або на праві користування громадянина ОСОБА_1 .. У подальшому дана земельна ділянка державної форми власності на підставі Наказу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області №8-217/15-18-СГ від 22.12.2018 року передана в комунальну власність Долинської сільської об`єднаної територіальної громади. Щодо тверджень про невиконання сільською радою вимог ч. 2, 3 ст. 148-1 ЗК України, представник відповідача зазначає, що повідомляти будь-кого з зацікавлених осіб не було підстав, адже землекористувач помер ще у 1998 році і право користування за іншими особами зареєстровано не було. Враховуючи, що позивач від прийняття спадщини померлого батька ОСОБА_2 відмовився, отже у нього відсутній будь-який законний інтерес щодо державного акту №000663, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 18.03.2024, було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи - Запорізької районної державної нотаріальної контори.

27.03.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно із якою позивач повністю підтримує свої позовні вимоги із підстав, зазначених у позовній заяві.

10.04.2024 від представника відповідача Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області надійшли заперечення на відповідь на відзив, за змістом яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою суду від 30.04.2024 закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Позивач та його представник під час судового розгляду підтримали свої позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представники відповідача під час судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечували, надали пояснення за змістом тотожні викладеним у відзиві на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, заслухавши учасників справи та допитавши свідків дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що відповідно до копії Державного акту №000663 ОСОБА_2 на підставі рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР від 22.06.1991 р. № 7 надано у довічне успадковане володіння 48,9 га землі в межах згідно із планом землеволодіння для організації фермерського господарства. (т.1 а.с.13-16)

Відповідно до Акту про визначення меж ділянки в натурі від 15.12.1992 на виконання вищевказаного рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР від 22.06.1991 р. №7 були визначені межі земельної ділянки площею 48,9 га, наданої ОСОБА_2 для організації фермерського господарства. (т.1 а.с.17-23)

Відповідно до копі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16.06.1998 р. встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Долинською сільською радою зроблено відповідний актовий запис № 30 (т.1 а.с.25)

Відповідно до копії розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 27.03.2001 №106/1 позивача ОСОБА_1 зареєстровано головою об`єднання фермерських господарств «Сім`я». Земельну ділянку площею 48,9 га, надану ОСОБА_2 для організації фермерського господарства «Желудько» передано позивачу ОСОБА_1 (т.1 а.с.26).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16.03.2007, яке набрало законної сили 27.03.2007, визнано право власності в порядку спадкування за ОСОБА_1 на корпоративне право (право управління та отримання відповідної частки прибутку, а також активів у разі його ліквідації відповідно діючого законодавства) на СФГ «Желудько», яке зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про державну реєстрацію видане 16.09.1996 Запорізькою районною державною адміністрацією, розпорядження №225 від 29.12.1995 р. (т.1 а.с.27-28)

Отже користувачем земельної ділянки площею 48,9 га, яка надавалася ОСОБА_2 , є позивач ОСОБА_1 ..

ОСОБА_2 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу Української РСР (далі ЗК Української РСР) від 18 грудня 1990 року та на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, якими і було визначено порядок успадкування такого права.

ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року передбачав існування специфічного речового права на земельну ділянку та можливість для фізичних осіб бути суб`єктами права довічного успадковуваного володіння землею.

Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу громадянам у довічне успадковуване володіння могли надаватися землі для ведення селянського (фермерського) господарства.

Вказане положення було продубльовано у частині першій статті 50 цього Кодексу, відповідно до якої громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Окремо законодавець виділяв іншу правову конструкцію право постійного користування земельною ділянкою, підстави виникнення якого передбачено у статті 7 цього Кодексу.

Таким чином, починаючи з 1990 року, законодавець чітко розмежовував поняття права постійного користування та права довічного успадковуваного володіння, правові режими яких не визнавалися тотожними. При цьому кодекс передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, наданої для ведення сільського (фермерського) господарства, право довічного успадковуваного володіння.

Щодо можливості успадкування права володіння вказана редакція кодексу також була однозначною.

Так, відповідно до вимог статті 55 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року у вказаній редакції у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. Крім того, вже із самої назви правової конструкції можна говорити про можливість такого права бути успадкованим право довічного успадковуваного володіння.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Разом з тим, ЗК України № 2196-XII у редакції від 13 березня 1992 року виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачив надання земель лише у постійне та тимчасове користування.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Так, відповідно до статті 7 Кодексу земельні ділянки у постійне користування надавалися громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям.

Втім, виключення з Кодексу правил про право довічного успадковування володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму. Як суб`єктивне право, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було.

Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

У подальшому Закон України у редакції від 25 жовтня 2001 року, починаючи з 1 січня 2002 року, обмежив коло суб`єктів права постійного користування землею виключно юридичними особами і зобов`язав постійних землекористувачів до 1 січня 2008 року переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди (пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 1 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року № 563-ХII «Про земельну реформу» з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

За таких обставин особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння.

На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.

Таким чином, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін в повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 3132; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Аналіз зазначених змін у земельному законодавстві свідчить про наявність певної правової колізії, у тому числі щодо розмежування різних правових конструкцій, як то право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння, та щодо можливості успадкування цих прав.

З урахуванням зазначеного можна зробити висновок про те, що хоч дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Крім того, при вирішенні питання щодо права довічного успадковуваного володіння важливо враховувати також норми спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», що був прийнятий 20 грудня 1991 року та діяв до введення в дію Закону України «Про фермерське господарство». Зазначеними законами встановлений особливий порядок створення таких юридичних осіб як фермерське господарство. Згідно з цими законами однією з основних особливостей правового статусу фермерського та селянського (фермерського) господарств є те, що для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у власність або користування земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», а вже потім зареєструвати і вести фермерське господарство.

Таким чином, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, тому, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17 (провадження № 14-487цс19), від якого Велика Палата Верховного Суду не відступила, і в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) та застосовано в постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі №313/1192/20 (провадження № 61-3206св23).

Крім того, Верховним Судом у Постанові від 15 листопада 2023 року у цій справі зазначено про вірність вказаного висновку про те, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані та зазначено, що судами під час вирішення цієї справи не надано належної оцінки в доводам ОСОБА_1 щодо успадкування останнім права довічного успадковуваного володіння землею, яке належало його батьку ОСОБА_2 на підставі державного акта № 000663, оскільки він прийняв спадщину і за домовленістю з іншими спадкоємцями очолив фермерське господарство, не надано оцінку поданим на підтвердження цих обставин доказам та не перевірено, чи можна вважати ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину, фактично вступивши в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України, якою визначено обов`язковість вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, суд під час нового розгляду справи дійшов наступних висновків.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями статті 549 ЦК Української РСР, в редакції, яка діяла на час смерті спадкодавця ОСОБА_2 , було визначено дії, що свідчать про прийняття спадщини. Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Так, із копії спадкової справи №349/2000 від 25.05.2000, відкритої після смерті ОСОБА_2 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_3 , як син померлого, крім нього також є спадкоємці дружина померлого - ОСОБА_4 , діти ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (позивач). (т.1 а.с.196-209)

13 червня 2000 року дружина спадкодавця ОСОБА_4 та його діти ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , які проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, подали до Запорізької районної державної нотаріальної контори заяви, посвідчені секретарем виконавчого комітету Долинської сільської ради, за змістом яких вони обізнані про відкриття спадщини після ОСОБА_2 та «хоча і мешкали зі спадкодавцем за однією адресою, але не мають бажання оформлювати спадщину» (т.1 а.с.199/зворот-200/зворот).

Судом було допитано у якості свідка ОСОБА_6 (син померлого ОСОБА_3 ), ОСОБА_5 , та дружину позивача ОСОБА_7 , які зазначили, що спору між синами та дружиною померлого ОСОБА_2 щодо спірної земельної ділянки не було, від спадщини ОСОБА_1 не відмовлявся, а лише зазначив про небажання оформлювати спадщину, оскільки законодавчого механізму оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею на той час не було. За згодою всіх спадкоємців ОСОБА_1 очолив фермерське господарство «Желудько» та фактично вступив у володіння землею. На час смерті батька ОСОБА_2 позивач та його дружина проживали разом із батьком, та продовжили проживати у тому самому будинку.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повідомили суду, що саме позивач ОСОБА_1 після смерті батька займався фермерським господарством на спірній земельній ділянці.

Крім того, на підтвердження факту фактичного вступу в управління спадковим майном та здійснення фермерської діяльності позивачем надано суду у якості доказів копії наступних документів:

- акт про встановлення меж ділянки в натурі ОСОБА_2 від 15.12.1992;

- акт про встановлення меж ділянки в натурі ОСОБА_5 від 15.12.1992;

- акт про встановлення меж ділянки в натурі ОСОБА_3 від 15.12.1992;

лист Запорізького обласного управління статистики №24-2744 від 05.04.1993;

- Статут С(Ф)Г «Желудько», зареєстрований розпорядженням голови районної державної адміністрації №225 від 29.12.1995;

- розпорядження голови районної державної адміністрації №225 від 29.12.1995 «Про реєстрацію Статуту селянського (фермерського) господарства «Желудько» фермера ОСОБА_2 ;

- Статут ОФГ «Сім`я», зареєстрований розпорядженням Представника Президента України в Запорізькому районі №250 від 12.10.1992, із змінами та доповненнями зареєстрованими розпорядженням голови районної державної адміністрації №207 від 29.03.1996;

- свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи Об`єднання фермерських господарств «Сім`я», видане 03.04.1996, №211, внесене до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій 03.01.1996;

- довідка №5597 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій;

- довідка про взяття на облік платника податків Об`єднання фермерських господарств «Сім`я» від 05.02.1999 №40;

- розпорядження голови районної державної адміністрації №206 від 29.03.1996 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації №225 від 29.12.95 «Про реєстрацію Статуту селянського (фермерського) господарства «Желудько» фермера ОСОБА_2 »;

- розпорядження голови районної державної адміністрації №207 від 29.03.1996 «Про реєстрацію змін та доповнень до Статуту Об`єднаного фермерського господарства «Сім`я»;

- свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності юридичної особи Селянське (фермерське) господарство «Желудько», видане Запорізькою районною державною адміністрацією, розпорядження №225 від 29.12.1995, видане 16.09.1996;

- протокол №3 засідання засновників об`єднання фермерських господарств «Сім`я» від 04.07.1998, за результатом якого призначено директором об`єднання фермерських господарств «Сім`я» ОСОБА_1 ;

- розпорядження голови районної державної адміністрації №106/1 від 27.03.2001 «Про реєстрацію голови об`єднання фермерських господарств «Сім`я»;

- трудова книжка ОСОБА_1 ;

- виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Селянського (фермерського) господарства «Желудько» (т.4 а.с.33-64, 66, 79)

Отже, на підставі належних та допустимих доказів, вбачається, що ОСОБА_1 , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, прийняв спадщину у вигляді права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою шляхом фактичного вступу в управління спірною земельною ділянкою.

Разом із тим, в ході розгляду справи судом установлено, що земельна ділянка із кадастровим №:01:002:5004 має площу 54,598 га, а отже не є тотожною успадкованій ОСОБА_1 на підставі права довічного успадкованого володіння земельній ділянці, площею 48,9 га, за державним актом №000663.

Зокрема, відповідно до додатку до рішення сесії Долинської сільської ради від 27.12.2018 №1 «Перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які приймаються у комунальну власність Долинської сільської об`єднаної територіальної громади» під № 39 зазначено земельну ділянку із кадастровим номером №:01:002:5004, площа якої 54,5980 га, із цільовим призначенням 01.02 (т.1 а.с.81-83)

Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №152355177 від 11.01.2019, земельна ділянка із кадастровим номером №:01:002:5004, має площу 54,598 га (т.1 а.с.137).

А отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою площею 48,9 га (державний акт №000663), що розташована на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, підлягають задоволенню без визначення кадастрового номеру земельної ділянки.

Рішенням Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області №3 від 20.02.2020 припинено дію державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №000663 від 1992 року площею 48,9 га, який було надано ОСОБА_2 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього. Припинено дію державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000665 від 1992 року площею 48,9 га, який було надано ОСОБА_3 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього (т. 1 а.с.176)

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення Долинської сільської ради від 20 лютого 2020 року про припинення дії державного акта № 000663 на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 48,9 га, виданого ОСОБА_2 для організації фермерського господарства, суд зазначає наступне.

Оскільки встановлено судом, що спірна земельна ділянка, площею 48,9 га, є об`єктом спадкування, та успадкована позивачем на праві довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.02.2020 р. № 3 в частині припинення дії Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 року площею 48,9 га. який було надано ОСОБА_2 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в цій частині.

Вирішуючи питаннявідшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Повноваження представника позивача адвоката Ями Д.М. щодо участі у цій справі підтверджувались ордером на надання правової допомоги серії ЗП №104146, виданим на підставі договору про надання правової допомоги №333-ц-2020 від 01.03.2020 (т.1 а.с.67), а також договором про надання послуг адвоката №333-ц-2020 від 01.03.2020, укладеним між адвокатом Ямою Д.М. та ОСОБА_1 (т.1 а.с.69), відповідно до умов якого, а саме п. 3, клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар у розмірі та у строки, які визначаються за окремою домовленістю сторін, яка оформлюється письмово.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано додаток до договору про надання послуг адвоката №316-з-2019 від 16.03.2020,а також акт передачі-приймання послуг, відповідно до якого загальні витрати позивача на професійну правничу допомогу за договорами №316-з-2019 від 09.12.2019 та 333-ц-2020 від 01.03.2020 складають 250 000 грн, які суд не може прийняти у якості належних та допустимих доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, оскільки за договором № 316-з-2019 адвокат Яма Д.М. не приймав участь у даній справі.

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, за наявності у матеріалах справи документально підтверджених витрат позивача на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1681,60 грн (т.1 а.с.34) та судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн (т.2 а.с.15) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у сумі 3043,60 грн.

Керуючись ст. 13, 77, 81, 139, 141, 258, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області (70420, Запорізька область, Запорізький район, с. Долинське, вул. Центральна, б. 37, ) про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт №000663) площею 48,9 га, розташованої на території Долинської сільської радиЗапорізького району Запорізької області.

Визнати незаконним та скасувати рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 3 від 20.02.2020 в частині припинення дії державного акту на право довічного успадкованого володіння землею №000663 від 1992 р. площею 48,9 га, який було надано гр. ОСОБА_2 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього.

Стягнути з Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 3043,60 грн (три тисячі сорок три гривні 60 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.11.2024.

Суддя М.О. Ткаченко