ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 683/755/24

Провадження № 22-ц/4820/1733/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2024 року та на додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 липня 2024 року (суддя Андрощук Є.М.).

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначалось, що 03.03.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансових послуг №999, згідно з яким товариство надало позичальникові кредит без конкретної споживчої мети в сумі 4700 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил.

На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти на банківський рахунок позичальника в розмірі 4700 грн.

Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконував належним чином своїх зобов`язань за договором.

01.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №1-12, відповідно до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання фінансових послуг №999 від 03.03.2021,боржником за яким є ОСОБА_1 .

Відповідно до договору відступлення прав вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», в тому числі за договором про надання фінансових послуг №999 від 03.03.2021, боржником за яким є ОСОБА_1 .

Вказувалось, що ТОВ «Коллект Центр» наділене правом грошової вимоги до відповідача. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з відповідача складає 68732,68 грн, з яких: кредит 4700 грн; проценти на дату відступлення права вимоги 64032,68 грн.

Позивач, враховуючи принципи розумності, співмірності і пропорційності, просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 49747 грн, з яких: кредит 4700 грн; проценти 45047 грн.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором №999 від 03.03.2021 в розмірі 35567,6 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» 2165,02 грн судового збору та 9295 грн витрат на професійну правничу допомогу.

09.07.2024 представник ОСОБА_1 адвокат Афадєєв В.В. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат понесених відповідачем на професійну правничу допомогу пропорційно розміру позовних вимог у задоволенні яких відмовлено.

Додатковим рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 липня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Афадєєва В.В. про ухвалення додаткового рішення.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Афадєєв В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також скасувати додаткове судове рішення та ухвалити нове судове рішення про стягнення з ТОВ «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування вимог посилається на те, що при визначенні суми процентів яка стягнута з відповідача не вказано розмірі відсоткової ставки та період її застосування, а наданий позивачем розрахунок не містить значення процентних ставок, за який нарахований борг.

Вказує, що розмір отриманого ОСОБА_1 кредиту (4700 грн) не перевищував розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленого на момент отримання ним кредиту (6000 грн відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»), а отже в даному випадку підлягає обов`язковому застосуванню норма ч. 3 ст. 21 Закону України "Про споживче кредитування" щодо обмеження загального розміру нарахувань споживачу за порушення ним виконання зобов`язань за таким договором подвійною сумою одержаного кредиту. Отже, загальна сума усіх таких нарахувань за даним договором, включаючи відсотки (проценти) за понадстрокове користування кредитом, не може перевищувати подвійної суми кредиту, тобто 9400 грн (4700*2). Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги, що п. 1.7 договору щодо зарахування платежів є нікчемним в силу ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Зазначає, що ОСОБА_1 сплачував кредитору кошти за даним кредитом, а саме в наступних розмірах: 940 грн - 23.03.2021; 1585 грн - 24.03.2021; 900 грн - 01.04.2021; 4000 грн - 02.06.2021. Отже, загальна сума сплачених позичальником за договором коштів складає 7425,00 грн, які мали б бути зараховані, зокрема, в рахунок погашення основного боргу (тіла кредиту), що додатково вказує на повну необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором.

Також вказує, що нарахування кредитором процентів за користування кредитом після закінчення погодженого сторонами строку кредитування (тобто після 19.03.2021 р.) є безпідставним та суперечить закону. В зв`язку з цим слід зробити висновок про те, що ОСОБА_1 , сплативши кредитодавцю кошти в сумі 7425 грн, повністю виконав свої договірні зобов`язання з повернення суми кредиту (4700 грн) та суми процентів за погоджений сторонами період кредитування (16 днів) в розмірі 1504 грн (4700+1504=6204 грн) Таким чином, вважає, заборгованість відповідача за договором № 999 від 03.03.2021 відсутня.

При визначенні розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу судом першої інстанції в порушення критерію розумності, без врахування складності справи, обґрунтованості позовних вимог та їх розміру безпідставно стягнуто з відповідача значний розмір витрат на професійну правничу допомогу, при цьому, судом не враховано клопотання відповідача щодо необхідності зменшення таких витрат.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення не враховано пропорційності розміру задоволених позовних вимог. На думку скаржника, поданий відповідачем акт про надання правничої допомоги від 05.07.2024 повністю відповідає вимогам закону, в тому числі ч. 3 ст 137 ЦПК України, а тому суд безпідставно не взяв до уваги вказаний акт як доказ понесення відповідачем витрат на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

За змістом апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому, відповідно до стаття 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 03.03.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансових послуг №999 «Стандартний». (а.с. 6-8)

Згідно з п.1.1 договору, товариство зобов`язалося надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в заяві-анкеті, та складає 4700,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил.

Відповідно до пп. 1.2, 1.3 договору, кредит надається на строк, зазначений у заяві-анкеті та графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід`ємною його частиною, орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів з моменту отримання кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів.

Згідно з п.1.4 договору, проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування (далі «процентна ставка»), протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п.1.4.а); в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.6); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65% порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.в); д) тип процентної ставки фіксована.

Пунктом 1.9 договору визначений граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) 1 рік.

03.03.2021 здійснено переказ коштів в сумі 4700 грн на банківський рахунок відповідача (а.с. 9).

Відповідач ОСОБА_1 здійснив платежі в погашення боргу за договором: 23.03.2021 на суму 940 грн, 24.03.2021 1585 грн, 01.04.2021 900 грн, 02.06.2021 4000 грн.

01.12.2021 між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №1-12, відповідно до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, у тому числі за договором про надання фінансових послуг №999 від 03.03.2021, боржником за яким є ОСОБА_1 (а.с. 14-19)

Відповідно до договору відступлення права вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр», в тому числі за договором про надання фінансових послуг № 999 №999 від 03.03.2021, боржником за яким є ОСОБА_1 (а.с. 20-26)

На підтвердження розміру цієї грошової вимоги позивачем надано розрахунок заборгованості (а.с.12), складений ТОВ «Вердикт Капітал», який містить суму боргу станом на 10.03.2023 в розмірі 68732,68 грн, з яких; 4700 грн кредит; 30867,6 грн відсотки на дату відступлення права вимоги; 33165,08 грн нараховані відсотки.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Згідно з ч.1ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 512 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

На підставі ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Встановивши, що ОСОБА_1 , як позичальник, отримав кошти за договором про надання фінансових послуг у сумі 4700 грн, які отримав на свою банківську картку, реквізити якої містяться в заяві-анкеті, що не спростовано ним належними і допустимими доказами, не повернув їх у визначені строки разом зі сплатою відсотків, отже має заборгованість, права вимоги щодо стягнення якої наявні у позивача за укладеними договорами факторингу.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач має заборгованість за основною сумою боргу (тілом кредиту) в розмірі 4700 грн.

Також встановлено, що проценти за користування кредитними коштами нараховуються щоденно, а процентна ставка є змінюваною та залежить від фактично строку користування кредитом і становить 2 % - впродовж орієнтовного строку повернення кредиту 16 дів, 3,64 % - у період з 17 по 30 день користування кредитом, 5,02 % - у період з 31 по 45 день користування кредитом та 7,67 % - у період з 46 дня користування кредитом. Граничний строк кредитування становить 1 рік.

Тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що кредитодавець правомірно нарахував заборгованість по відсоткам за змінюваною відсотковою ставкою за період з 02.03.2021 по 30.11.2021, оскільки такий період входив в період строку кредитування, визначеного договорами.

Сукупна заборгованість за наданими кредитами (за тілом та відсотками) складає 68732,68 грн, однак позивач визначив позовні вимоги у розмірі 49747 грн, Тому, апеляційний погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 35567,6 грн з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Законом України «Про споживче кредитування» визначено, що сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості позивач просив стягнути з відповідача лише заборгованість по відсоткам, нарахованих в межах строку кредитування, які не є штрафними санкціями - неустойкою (штраф, пеня).

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, до особистого тлумачення норм права й обставин справи, такі доводи містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем надано суду визначені ЦПК України документи щодо обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх вартості у розмірі 13000 грн, а тому суд першої інстанції обґрунтовано пропорційно розміру задоволених позовних вимог поклав відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9295 грн на відповідача, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що витрати позивача на професійну правничу допомогу є необґрунтованими та неспівмірними не заслуговують на увагу. Оскільки, заявляючи у клопотанні про неспівмірність таких витрат, належних та допустимих доказів та належного обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат відповідачем надано не було.

Щодо оскарження скаржником додаткового рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити.

Згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ухвалюючи додаткове рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу понесених відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що акт наданий стороною відповідача не містить детального опису здійснених витрат, тобто вартості витрат щодо кожного виду послуги, як це передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України, відтак вимога представника відповідача є необґрунтованою, а суд позбавлений можливості самостійно встановити відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та наданих послуг, обсягом наданих адвокатом послуг.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись з таких підстав.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу (частина перша статті 270 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

«Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23)).

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду №346/2744/21 від 22 квітня 2024 року.

Матеріалами справи встановлено, що у відзиві на позов представник відповідача зазначив, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, що планує понести відповідач по справі становить 15000 грн. Також повідомлено, що розрахунок витрат на професійну правничу допомогу разом із підтверджуючими документами буде наданий суду додатково.

Разом з тим, ні до відзиву, ні до закінчення судових дебатів, відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 доказів понесення відповідних судових витрат не надали, а подали ці докази (договір про надання правової допомоги від 15 травня 2024 року та акт про надання правової допомоги від 05.07.2024) тільки з заявою про ухвалення додаткового рішення (а.с. 125-126), згідно яких розмір витрат позивача на правничу допомогу становить 15000 грн.

З огляду на викладене, у задоволенні заяви ОСОБА_3 , яка подана його представником ОСОБА_2 , в ухваленні додаткового рішення у справі слід відмовити, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин ненадання відповідачем доказів, що підтверджують розмір судових витрат (витрат на правничу допомогу) до закінчення судових дебатів у справі, з врахуванням того, що акт про надання правової допомоги датований після ухвалення судом першої інстанції судового рішення - 05.07.2024.

А тому, додаткове рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 липня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай