Справа № 341/1853/23
Провадження № 22-ц/4808/302/24
Провадження № 22-ц/4808/354/24
Головуючий у 1 інстанції Куценко М. О.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Євдокія Юріївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Галицького районного суду від 13 грудня 2023 року та представника ОСОБА_1 на додаткове рішення Галицького районного суду від 05 січня 2024 року під головуванням судді Куценка М.О. у м. Галич,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ «Банк Форвард», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є.Ю., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що17.07.2023 позивач з надісланого АТ КБ «ПриватБанк» смс-повідомлення на мобільний телефон довідався про накладення арешту на його банківський рахунок у зв`язку із заборгованістю на виконавчому провадженню. Того ж дня з відомостей в Єдиному реєстрі боржників позивач довідався, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. було відкрито виконавче провадження №62901934.

Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження №62901934 в Автоматизованій системі виконавчих проваджень Міністерства юстиції, позивачу стало відомо, що згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №26901934 від 27.08.20 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 20 604 грн. 29 коп.

Про зміст оскаржуваного виконавчого напису позивач уперше довідався та фактично ознайомився з ним 17.08.2023 після опублікування приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л.

При цьому будь-яких листів та документів від АТ «Банк Форвард» чи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є.Ю. позивач раніше не отримував. Заборгованості перед АТ «Банк Форвард» у нього не має, оскільки кредитного договору з АТ «Банк Форвард», про який вказано у виконавчому написі, позивач не укладав і грошових коштів в кредит в АТ «Банк Форвард» позивач взагалі не отримував.

Діями відповідача були порушені права та інтереси позивача, оскільки відповідач не повідомляв останнього про існування заборгованості, не надав нотаріусу доказів направлення вимоги про усунення порушення та останнім при вчиненні спірного виконавчого напису також не було дотримано вимог законодавства щодо перевірки безспірності вимог кредитора, тому позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду з позовом.

Позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 22 липня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2986, про стягнення з нього на користь АТ «Банк Форвард» грошових коштів в сумі 20 604,29 грн.

Рішенням Галицького районного суду від 13 грудня 2023 року задоволено позов. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 2986 від 22.07.2022, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є.Ю. щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» грошових коштів у розмірі 20 604,29 грн.

Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 073,60 грн.

Додатковим рішенням Галицького районного суду від 05 січня 2024 року стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзіАТ «Банк Форвард»» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду від 13 грудня 2023 року.

Зазначає, що за заявою AT «Банк Форвард» було вчинено виконавчий напис. При вчиненні виконавчого напису нотаріусом відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 перевірено подачу AT «Банк Форвард» на обґрунтування вимог повного пакету документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

При цьому нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Ураховуючи наведене та приписи статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Звертаючись до суду з відповідним позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач обґрунтував свої позовні вимоги недотриманням принципу безспірності, але при цьому не надає відповідних доказів на підтвердження своїх тверджень, зокрема контррозрахунку заборгованості.

Між ПАТ «Банк Форвард» та позивачем було укладено кредитний договір шляхом підписання оферти та паспорту споживчого кредиту.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Розрахунок заборгованості у відповідності до умов кредитного договору, підтверджений випискою з рахунку позивача відкритого в AT «Банк Форвард» із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором, яку було надано приватному нотаріусу.

Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано до суду жодних доказів на спростування факту безспірності заборгованості за кредитним договором, між тим кредитна заборгованість позивача перед AT «Банк Форвард» за кредитним договором боржником не погашена, тому і була стягнута за виконавчим написом нотаріуса.

Позивач в поданій до суду позовній заяві не наводить належних доводів щодо неправильності розміру заборгованості, зазначеної у виконавчому написі нотаріуса, ним не надані належні докази іншого розміру його заборгованості перед банком за кредитним договором.

Обов`язок доводити суду наявність спору з приводу наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором покладено саме на боржника, який у цьому випадку є позивачем по справі.

Банк надав нотаріусу не лише розрахунок заборгованості за кредитним договором, а і виписки по рахунку, оформлені у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», що доводило безспірність вимог Банку. На момент звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису товариство надало всі передбачені законом документи (оригінал кредитного договору, розрахунок заборгованості, виписки по особовим рахункам, вимогу про усунення порушень).

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, та нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів, тим паче не повинен повідомляти боржника про стан заборгованості за Кредитним договором.

Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 зі справи № 826/20084/14 (щодо постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662), залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 та постановою Верховного суду від 20.06.2018 відмовлено в задоволенні заяви про перегляд рішення (на яку посилається Позивач в позовній заяві), не впливає на чинність правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні цього судового спору.

Вищевказане судове рішення жодним чином не обмежує нотаріуса у праві вчиненні виконавчого напису у випадку наявності достатніх документів, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Більше того, Київський апеляційний адміністративний суд, ухвалюючи постанову від 22.02.2017, яка набрала законної сили, керувався недопущенням звуженого тлумачення переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису. Це свідчить про те, що судовий розсуд був направлений на забезпечення стягувача реальною можливістю звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а не на обмеження стягувача у такому праві.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість додаткового рішення Галицького районного суду від 05 січня 2024 року.

Вказує, що професійна правнича допомога адвоката Іванишину В.М. полягала не лише у складанні позовної заяви, але й в наданні інших видів послуг професійної правничої допомоги, спрямованих на виконання договору, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом.

Сторонами 21.12.2023 підписано акт № 01/43/2023 про надання послуг професійної правничої допомоги на загальну суму 12 000,00 грн.

Матеріали справи містять докази, які підтверджують факт детального структурування послуг професійної правничої допомоги та сам факт надання адвокатом правничих послуг апелянту - позивачу. До заяви про ухвалення додаткового рішення суду представником ОСОБА_1 долучено копію рахунку адвоката та акту №01/43/23 наданих послуг професійної правничої допомоги від 21.12.2023. Вказана заява з додатками рекомендованим листом направлено й відповідачу по справі.

Згідно з актом №01/43/23 наданих послуг від 21.12.2023 року на виконання договору про надання професійної правничої допомоги віл 19.07.2023 виконавцем надані правничі послуги. Підписанням цього акту сторони підтверджують повне та належне виконання робіт згідно договору і належну оплату таких послуг . Отже, факт належного надання адвокатом послуг професійної правничої допомоги апелянту-позивачу підтверджується наявними матеріалами справи.

При цьому, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Однак, зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував відсутність в матеріалах справи клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що відповідно до приписів ч. 5 ст. 137 ЦПК України унеможливлювало вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу.

Підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат апелянт-позивач вважає, що в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір стягуваних витрат на професійну правничу допомогу, тим самим допустив порушення норм процесуального права.

Просить додаткове рішення суду змінити, ухваливши нове рішення, яким стягнути з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 12 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката Васютина Я.В.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Банк Форвард» представник Іванишина В.М. зазначає, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Вчинення нотаріусом виконавчої о напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Не заслуговують на увагу пояснення відповідача про необґрунтоване посилання позивача на постанову Великої палати Верховного суду від 20.06.2018 як на підставу неможливості вчинення виконавчого напису нотаріуса, адже вказаною постановою підтверджено законність та обґрунтованість постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 №826/20084/14. якою визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Таким чином, помилковою є позиція відповідача, яка викладена в апеляційній скарзі, що нотаріусом вчинено виконавчий напис відповідно до закону.

В поданій апеляційній скарзі, відповідач хоч і заперечив мотиви і висновки суду першої інстанції, що виконавчий напис вчинений нотаріусом з порушенням вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, однак жодним чином не спростував їх.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі підстави жодним чином не спростовують доводів позивача, які викладені у позовній заяві.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є.Ю., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. правом подання відзиву на апеляційні скарги не скористалася.

АТ «Банк Форвард» правом подання відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 не скористалося.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній. Вимоги апеляційної скарги АТ «Банк Форвард» заперечив.

Представник АТ «Банк Форвард», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є.Ю., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час і місце слухання справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідають.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано.

Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Судом встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. відкрито виконавче провадження № 62901934 від 27.08.2020 р. (а.с.9).

Підставою відкриття виконавчого провадження став виконавчий напис №2986 від 22 липня 2020 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є.Ю. (а.с.8), відповідно якого з позивача підлягає стягненню на користь відповідача заборгованість в розмірі 20 604,29 грн.

В Автоматизованій системі виконавчих проваджень Міністерства юстиції була відсутня сканована копія даного виконавчого напису, тому 09.08.23 представником позивача надіслано приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. заяву про надання копії виконавчого напису №2986 від 22 липня 2020 року.

Таким чином встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 22 липня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання».

З наданих сторонами доказів та висловлених доводів і заперечень вбачається, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Такий висновок повністю відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 299/5183/21 (провадження № 61-10197св23).

Подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/4793/20 (провадження № 61-5910св21).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно посилався на цю обставину як підставу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а саме, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 №826/20084/14, визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» і з урахуванням викладеного нотаріус незаконно здійснив стягнення боргу на підставі пунктів Постанови КМУ №662.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість задоволення позову та визнання виконавчого напису, таким, що не підлягає виконанню.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документита при вчиненні виконавчого напису нотаріусом відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 перевірено подачу AT «Банк Форвард» на обґрунтування вимог повного пакету документів, оскільки апелянт у цьому випадку не розмежовує правове регулювання щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами та стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин.

Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції доводи апелянта про безспірність стягнення та що позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами, що сума заборгованості перед банком за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, і не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості. За встановлених судом обставин справи, наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису кредитний договір не був посвідчений нотаріально, тому не дотримано умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

В матеріалах справи відсутні докази, що при вчиненні виконавчого напису від 22 липня 2020 року нотаріусу були надані документи, передбачені пунктом 1-1 Розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

Посилання апелянта, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 зі справи № 826/20084/14 не впливає на чинність правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні цього судового спору, суперечить судовій практиці Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, які згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції встановив, що в позовній заяві позивач повідомив суд, що у зв`язку з розглядом справи ним будуть понесені судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу адвоката та в своєму позові позивача просив суд судові витрати по справі покласти на відповідача. В заяві від 01.11.23 представник позивача адвокат Васютин Я.В. повідомив суд, що докази понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, будуть надані суду в порядку та у строк передбачений ст. 141 ЦПК України (а.с. 62). Оскільки, представником позивача копію рішення суду отримано 20.12.2023 року (а.с. 100), а докази понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу направлено до суду 23.12.2023 (а.с.114), враховуючи, що стороною позивача при подачі позову до суду зроблено відповідну заяву про наявність зазначених витрат, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, для ухвалення додаткового рішення у справі щодо судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року в справі № 464/944/17 (провадження № 61-4050св19) зроблено висновок по застосуванню ст. 270 ЦПК України і зазначено, що додаткове рішення може бути ухвалено судом лише після прийняття рішення по суті спору та за наявності перелічених у ч. 1 ст. 270 ЦПК України підстав.

Згідно ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно ст.. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів.

Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Колегія суддів зауважує, що вказівка у ч. 8 ст. 141 ЦПК України, ч. 1 ст. 246 ЦПК України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте, підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до ст. 270 ЦПК України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.02.2020 справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

З урахуванням конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, суд може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. При визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Встановлено, що при розгляді справи позивач з метою захисту своїх прав та інтересів уклав договір з адвокатом Васютиним Я.В. про надання професійної правової допомоги від 19.07.2023 (а.с. 15).

Згідно вказаного договору адвокат взяв на себе зобов`язання щодо надання професійної правової допомоги в справі про визнання виконавчого напису № 2986 таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до розділу 4 договору за надання послуг клієнт сплачує гонорар в розмірі 10 000 грн.

До заяви про ухвалення додаткового рішення, стосовно судових витрат, від 28.12.23 представник позивача Васютин Я.В. додав, зокрема, копію акта № 01/43/2023 про надання послуг професійної правничої допомоги від 21.12.2023 та копію рахунку адвоката від 20.12.2023 на суму 12 000 грн.

Згідно із актом № 01/43/2023 про надання послуг професійної правничої допомоги від 21.12.2023 вартість однієї години становить 1 000 грн та адвокатом надано послуги: збір, вивчення аналіз та ознайомлення з матеріалами справи наданими клієнтом 2 год, вартістю 2 000 грн, складання та надсилання приватному виконавцю заяви про надання копій матеріалів виконавчого провадження - 1 год. вартістю 1 000 грн; складання та надсилання приватному виконавцю заяви про зняття арешту з коштів клієнта - 2 год. вартістю 2 000 грн; складання та подання до суду позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню 4 год., вартістю 4 000 грн; складання, надсилання іншим учасникам справи та подання до суду відповіді на пояснення відповідача щодо позову - 2 год., вартістю 2 000 грн; складання та подання до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника - 1 год., вартістю 1 000 грн; усього 12 000 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу, суд першої інстанції врахував складність справи, виконану адвокатом роботу, затрачений ним час на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи), що допомога адвоката полягала виключно у складанні позовної заяви, застосував принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення таких витрат у розмірі 5 000 грн.

Не заслуговують на увагу посилання представника ОСОБА_1 у скарзі на те, що додатковим рішенням суд першої інстанції зменшив заявлений розмір витрати на правову допомогу та не врахував відсутність в матеріалах справи клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що унеможливлювало вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу.

Перелік наданих адвокатом послуг професійної правничої допомоги містить послуги, які не були обумовлені договором про надання професійної правової допомоги та не відносяться до перемету розгляду цієї справи. Зокрема, складання та надсилання приватному виконавцю заяви про зняття арешту з коштів клієнта вартістю 2 000 грн, на що адвокатом витрачено 2 год.

Також не обґрунтовано витрату адвокатом 2 год. часу на вивчення аналізу та ознайомлення з матеріалами справи, наданими саме клієнтом, оскільки до позовної заяви долучені документи за результатом отримання таких від приватного виконавця на підставі заяви про надання копій матеріалів виконавчого провадження, на що витрачено 1 год. часу.

Крім того, зазначена у акті про надання послуг професійної правничої допомоги від 21.12.2023 вартість таких послуг не відповідає обумовленому сторонами у договорі гонорару.

Суд зазначає, що предмет спору у цій справі не є складним, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних, процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значної витрати часу на їх виготовлення і вироблення правової позиції в спірних правовідносинах.

З огляду на сталу практику Верховного Суду у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає, що складення позовної заяви, чим фактично обмежилося надання таких послуг адвокатом, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції, не потребувало додаткових зусиль та знань, великої тривалості часу адвоката, як і відсутня необхідність у додатковому аналізі обставин справи та вивченні нормативно-правової бази. Також не заслуговує на увагу витрата години часу на складання та подання до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Із зазначеного вище слід зробити висновок, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, які мають бути присуджені з урахуванням того, чи були ці витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою, і з урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат у цій справі.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржувані рішення судом першої інстанції постановлені з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому їх слід залишити в силі. Доводи апеляційних скарг не спростовують їх законності і обґрунтованості.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, які полягають у сплаті судового збору, покладаються на АТ «Банк Форвард».

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Банк Форвард» та представника Іванишина Володимира Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду від 13 грудня 2023 року та додаткове рішення Галицького районного суду від 05 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин