ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/307/23 Номер провадження 22-ц/814/1168/24Головуючий у 1-й інстанції Гришко О.Я. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Симоненка Тараса Вікторовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2023 року (час ухвалення судового рішення з 10:55:44 год. по 11:17:02 год., дата виготовлення повного тексту рішення 10 листопада 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила:

визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;

визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги мотивовані тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем сторонами набуто у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 , проте у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу цього майна.

Про те, що спільний будинок зареєстрований на відповідача і він заперечує її право на будинок, останній повідомив позивачку у грудні 2022 року, а 03.02.2023 року позивачка, отримавши витяг з реєстру «Прав власності», остаточно дізналася, що реєстрація прав власності на будинок завершилась 09.06.2010, однак власником вказаний лише ОСОБА_2 і відсутні відомості відносно неї, як співвласника будинку.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено у зв`язку із пропуском строку давності. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за професійну правничу допомогу в розмірі 21 250грн.

В апеляційній скарзі адвокат Симоненко Т.В., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не звернув увагу, що будинок був наданий сторонам у справі, як працівникам колгоспу під виплату. Відповідач самостійно збирав всі документи на будинок та проводив його державну реєстрацію, тому позивачка не знала, що він оформив власність лише на себе, а у неї не було підстав вважати, що її право на частку у спільному сумісному майні подружжя було порушене. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 на момент розірвання шлюбу, а саме з 28.10.2016 знала про порушення її прав у спільному сумісному майні подружжя і жоден зі свідків не повідомив суду, що позивачка знала або могла знати про реєстрацію будинку в 2010 році лише на ОСОБА_2 .

У відзиві адвокат Сєрий В.В., представник ОСОБА_2 , просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення без змін, стверджуючи, що позивачка на відміну від відповідача з 2013 року не приймала жодної участі у придбаванні для будинку меблів та побутових приладів, засобів телекомунікації, не дбала про поточний та капітальний ремонт будинку, не приймала участі в утриманні прибудинкової території будинковолодіння у належному стані.

Наведені обставини є підставою для зменшення розміру частки позивачки у справі спільної сумісної власності.

Окрім того, показання свідків та інші докази у справі свідчать про те, що позивачка не могла не знати про порушення свого права ще у 2017 році.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 11.11.1980 по 28.10.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с. 11-12).

Як вбачається з копії погосподарських книг №1 на 2011-2015 роки та №2 на 2016-2020 роки по адресі: АДРЕСА_1 , членами домогосподарства зазначені, крім інших, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (т.1 а.с.17-26).

Згідно з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03.02.2023, ОСОБА_2 є власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 (підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності, САЕ 004077, 09.06.2010, Виконавчий комітет Староіржавецької сільської ради, дата внесення запису 09.06.2010) (т.1 а.с.27-28).

Як вбачається з Свідоцтва про право власності не нерухоме майно від 09.06.2010, власником будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (т.1 а.с.64).

Відповідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 09.06.2010, власником будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (т.1 а.с.65).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом про захист її порушених прав.

Рішення суду першої інстанції у частині доведеності факта придбання сторонами спірного будинку у період перебування у зареєстрованому шлюбі учасниками не оскаржується, тому відповідно до ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу у межах доводів апеляційної скарги, виходячи з того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року (справа № 296/1550/20) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».

Тому вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (провадження № 6-258цс15)).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213ск19).»

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції визначаючи дату, з якої позивачка дізналася про порушення свого права, і з якої, відповідно, почався перебіг строку давності, врахував показання свідка ОСОБА_3 , дружини спільного сина сторін, і свідка ОСОБА_4 , сусіда відповідача ОСОБА_2 .

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції порушив правила оцінки доказів, визначені ст.89 ЦПК України, оскільки показання зазначених свідків не містять відомостей про те, що саме під час конфлікту із ОСОБА_3 у квітні 2017 року позивачці стало відомо про порушення (заперечення, невизнання) її права на частку у спірному будинку.

Слід звернути увагу, що допитані судом першої інстанції свідки, запис показань яких прослуханий апеляційним судом в порядку підготовки справи до слухання, не підтвердили обізнаність позивачки про порушення її прав як співвласника будинку, зокрема свідки зазначали, що ОСОБА_1 періодично приїздила у спірний будинок після виїзду її у 2014 році до м.Києва на заробітки і ключів в неї не було, оскільки будинок не зачинявся, а замки було встановлено після 2020 року.

Показання усіх допитаних свідків (з обох сторін) підтверджують те, що у 2013 році між сторонами стався конфлікт, у зв`язку з чим позивачка виїхала на заробітки в іншу місцевість, залишивши проживати відповідача разом із їхнім сином у спірному будинку. Суть конфлікта, за твердженням відповідача, полягає у тому, що позивачка неналежним чином виконувала свої материнські обов`язки з виховання та утримання їхнього сина, а також не виконувала обов`язки співвласника з утримання спірного (спільного) будинку, і саме у зв`язку з цим у квітні 2017 року позивачці відмовили у видачі ключів від будинку і у допуску до будинку.

Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, будинок), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат.

Встановлені у справі фактичні обставини і подані докази не дають підстав для застосування приписів ст.70 СК України щодо зменшення частки одного із подружжя у праві спільної сумісної власності.

Отже, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про те, що позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки факт припинення спільного проживання сторін сам по собі не свідчить про порушення права власності позивачки на спірний будинок, а лише підтверджує відсутність між сторонами з цього часу фактичних шлюбних відносин, а обставини, які свідчили б про вчинення ОСОБА_2 дій на порушення прав ОСОБА_1 на спірний будинок до пред`явлення позову, що зумовили б потребу захисту прав, у зв`язку з чим почався б перебіг позовної давності, матеріали справи не підтверджують.

Таким чином, житловий будинок по АДРЕСА_1 набутий сторонами під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим за кожним з подружжя слід визнати право власності на 1/2 частку у спірному будинку за кожним.

З наведених підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 сплатила 1 073,60 грн судового збору (т.1 а.с.2) та, звертаючись з апеляційною скаргою, сплатила 3 222 грн (т.2 а.с.6).

Позовні вимоги та апеляційна скарга задоволені в повному обсязі.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на стягнення з ОСОБА_2 4 295,60 грн судових витрат.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу адвоката Симоненка Тараса Вікторовича, представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 03 листопада 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 295,60 грн витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 лютого 2024 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов