РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2024 року Київський районний суд м.Харкова
у складі головуючого судді - Колесник С.А.,
за участю секретаря судового засідання - Півоваровії Д.В.,
представника відповідача Антосік І.О.,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області СМУМЮ, третя особа: ГУ Державної казначейської служби в Харківській області, в якому просить:
2. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди шляхом безспірного списання органом Державної казначейської служби України коштів з відповідного казначейського рахунку, який належить Відповідачу.
3. Розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін з огляду на те, що дана справа відноситься до категорії малозначних.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2020 року по справі № 520/11779/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Індустріального відділу обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з вересня 2018 року.

28.02.2020 Позивачем було отримано виконавчий лист по справі № 520/11779/19 та подано заяву до органу державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження.

18.03.2020 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень правління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (на той момент) Алексюк М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 61524974).

Вищевказана постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 18.03.2020 № 61524974 була отримана позивачем на електронну адресу.

21.04.2023 з Автоматизованої система виконавчих проваджень йому стало відомо, що Відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.07.2020 на підставі п.11 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Причини винесення такого рішення, хід виконавчого провадження та інформації про вжиті Відповідачем заходи з приводу примусового виконання рішення суду Позивачу не були відомі.

Позивач не погодився з діями Відповідача в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.07.2020 та звернувся до Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 року провадження у справі №520/9808/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії, було закрито у зв`язку з тим, що орган ДВС самостійно скасував власну постанову у зв`язку з порушеннями вимог чинного законодавства.

26.06.2023 Позивач звернувся до органу ДВС з заявою про вчинення виконавчих дій, які передбачені ст.52 Закону України «Про виконавче провадження». В результаті чого, Відповідач виніс постанову від 18.07.2023 про повернення виконавчого документа стягувачу, з чим вкотре не був згоден Позивач.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 № 520/24100/23 адміністративний позов Позивача до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Антосік Ірини Олегівни про повернення виконавчого документа стягувачу від 18.07.2023 за виконавчим провадженням № 61524974.

Позивач зазначає, що він самостійно (замість державного виконавця) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з заявою про зміну порядку та способу виконання рішення суду в порядку ст. 378 КАС України.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2022 № 520/11779/19 змінено спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року № 520/11779/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та встановити спосіб виконання судового рішення шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській на користь ОСОБА_1 нарахованих, але не виплачених, доплат до встановленої пенсії за період з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року включно у загальній сумі 75 510 грн. 75 коп.

Позивач зазначає, що з моменту відкриття виконавчого провадження (18.03.2020) минуло майже 4 роки. Рішення суду не виконано й досі. Відповідач двічі виносив постанови про (закінчення) виконавчого провадження/повернення виконавчого документа стягувачу без його фактичного виконання. Позивач був змушений двічі звертатись до суду з адміністративними позовами про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. У першому випадку, Відповідач самостійно визнав протиправність своїх дій та скасував власне рішення як таке, що винесено передчасно. У другому випадку, судом скасоване таке рішення та визнано протиправним. Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який дії в інтересах держави та має безпосередній обов`язок виконати судове рішення, що безпосередню випливає з Закону України «Про виконавче провадження» - не робить цього, чим завдає Позивачу моральну шкоду та змушує систематично оскаржувати свої рішення, що не входить у звичне життя особи пенсійного віку, змушує витрачати власні кошти на правову допомогу, сплачувати судові збори за подання позовних заяв, нервувати. Моральну шкоду внаслідок протиправного невиконання судового рішення позивач оцінює у 200000,00 грн. по 50000,00 грн. за кожен рік бездіяльності.

23.10.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Колесник С.А.(а.с.18).

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова від 27.10.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.19).

06.11.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про закриття підготовчого провадження, підтримання позовних вимог, неможливість примирення з відповідачем, подання усих наявних у нього документів (а.с.24-25).

10.11.2023 через систему «Електронний суд» представником відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області СМУМЮ Антосік І.О. до суду подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди внаслідок бездіяльності органу державної виконавчої служби в повному обсязі (а.с.26-33).

На обгрунтування Відзиву представник відповідача зазначила, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження номер за АСВП: 61524974 з примусового виконання виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду від 28.02.2020 по справі № 520/11779/19, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з вересня 2018 року. Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», 18.03.2020 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області було відкрито виконавче провадження № 61524974.

На адресу сторін виконавчого провадження Відділом направлено постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.03.2020.

Станом на 23.06.2020 Боржником не було надано доказів повного виконання рішення згідно з виконавчим документом, а також не поінформовано державного виконавця про вжиті заходи, спрямовані на його фактичне та у повному обсязі виконання. Рішення суду не виконано без поважних причин, а його виконання без участі Боржника неможливе. За невиконання рішення суду у повному обсязі без поважних причин 23.06.2020 на Боржника накладено штраф у розмірі 5 100,00 грн. та зобов`язано виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

21.04.2020 до Відділу надійшла відповідь від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за вих. № 2623/02/12003 від 06.04.2020, відповідно до якої повідомлено державного виконавця, що ОСОБА_1 за рішенням суду №520/11779/19 від 21.01.2020 нарахована доплата за період з 01.09.2018 по 29.02.2020 та буде виплачена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 788) на умовах окремого порядку, визначеного КМУ. В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць виконано та виплачено в березні 2020 року у розмірі 5 772,48 грн. за вересень 2018 року.

Керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», 22.07.2020 року винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 10 200,00 грн.

30.07.2020 державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено до Головного Управління Національної поліції у Харківській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та розгляд питання про притягнення посадових осіб ГУ ПФУ в Харківській області, відповідальних за виконання рішення суду по справі № 520/11779/19 від 21.01.2020 року до кримінальної відповідальності за невиконання виконавчого листа № 520/11779/19 від 21.01.2020 року.

02.06.2023 керівником Відділу було винесено постанову про скасування виконавчого документу, а саме постанови про закінчення виконавчого документу № 61524974 від 20.07.2020. Перевіркою Єдиного державного реєстру судових рішень державним виконавцем встановлено, що ухвалою № 520/11779/19 від 18.10.2022 року задоволено заяву про зміну способу виконання рішення суду на стягнення нарахованої але невиплаченої заборгованості за період з 01.10.2018 року по 30.09.2019 у розмірі 75510,75 грн. з урахуванням виплачених сум, а саме характер змінився на стягнення.

Згідно з п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень Відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, окружні прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов`язання становить від двадцяти п`яти до п`ятдесяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відповідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У зв`язку з чим, стягувачеві необхідно звернутися до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області за адресою: вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166.

Враховуючи вищевикладене та керуючись п. 9 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», 18.07.2023 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та направлено разом із оригіналом виконавчого документа на адресу стягувача для подальшого звернення до органів ДКСУ.

Згідно рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/24100/23 від 13.10.2023 скасовано постанову про повернення виконавчого документу стягувачу № 61524974 від 18.07.2023 року, тому державним виконавцем на підставі вказаної ухвали винесено постанову про скасування процессуального документу № 61524974 від 19.10.2023, а саме скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачу № 61524974 від 18.07.2023 року.

Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, посилаючись на ст. 56 Конституції України; ст. ст. 22, 23, ч.1 ст.1166, ст.ст.1173,1174 ЦК України, частину другу п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», рішення Верховного Суду України у справі №6-28008св10 від 13.07.2011 року, постанову Верховного суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 18.03.2015 по справі № 3-18гс15; ст.79, 80, 81, 137 ЦПК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», пункт 9 Роз`яснень Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди» № 02-5/215 від 01.04.1994, вважала, що позивачем ОСОБА_1 не доведено одночасну наявність визначених спеціальною нормою ст. 1173 ЦК України трьох обов`язкових для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків елементів складу правопорушення (протиправна поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, а тому вимога ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

16.11.2023 від представника третьої особи Головного управління Державної казначейської служби у Харківській області Пузікова В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник третьої особи просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.38-40), посилаючись на наступне.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів органів Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Зазначене підтверджується постановою Верховного Суду від 27.11.2019 по справі №242/4741/16-ц.

Відповідно до п.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 №845.

Відповідно до Порядку відшкодування шкоди здійснюється Державною Казначейською службою України, , за бюджетною програмою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб (КПКВ 3504030).

Безспірне списання коштів за рішеннями суду з державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам здійснюється Казначейством у відповідності з п.35, 38, 39 Порядку.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Згідно висновку зазначеного зокрема, постановою Верховного Суду від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц та ухвалою ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц, не допускається стягнення з органу Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

В свою чергу, Головне управління не має відповідних бюджетних призначень за програмою (КПКВ3504030) та відкритих рахунків для зазначених цілей, та забезпечуює лише передачу відомостей та документів до Казначейства.

Вважає, що позивач помилково, всупереч встановленого порядку, зазначив у позовній заяві, що відшкодування моральної шкоди повинно здійснюватись шляхом безпідставного списання органом Казначейства з відповідного казначейського рахунку, який належить Відповідачу.

Відповідно до 4.2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК. України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173,1 3 74 ЦК України).

Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення Позивача за рахунок Держави.

Безумовно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, неодноразово вказував, що відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не лише у формі грошової компенсації, а й у іншій формі. Встановлення факту порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Недбала проти Польщі» від 04 липня 2000 року, «Джабарі проти Туреччини» від 11 липня 2000 року, «Єрошкіна проти України» від 18 червня 2009 року, «Антоненко та інші проти України» від 20.02.2020 року).

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) відповідачів та їх вини в заподіянні цієї шкоди.

Вказав, що у відповідних правовідносинах Головне управління не брало участі, оскільки в силу приписів статті 19 Конституції України у системному зв`язку з нормами пункту 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження» органи Казначейства є лише органом виконання окремих категорій судових рішень.

Тому, у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з Головного управління. Такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 07.12.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.63-64).

Позивач у судове засідання позивач не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся судом своєчасно та належним чином, у поданому клопотанні, що надійшло до суду 06.11.2023, просив розгляд справи проводити без участі позивача (а.с.24-25).

У судовому засіданні представник відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області СМУМЮ Антосік І.О. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву.

У судове засідання представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби у Харківській областіне з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся судом своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив (а.с.92).

Суд, вислухавши доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2020 року по справі №520/11779/19 було задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області Індустріального відділу обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з вересня 2018 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

18.03.2020 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Алексюк М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61524974 (а.с.5).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіональ-ного управління Міністерства юстиції (м. Харків) Щедріною В. 30.07.2020 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с.6).

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2022 № 520/11779/19 заяву ОСОБА_1 про зміну порядку та способу виконання рішення суду в порядку ст. 378 КАС України по справі №520/11779/191 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Індустріального відділу обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Змінено спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року № 520/11779/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та встановити спосіб виконання судового рішення шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській на користь ОСОБА_1 нарахованих, але не виплачених, доплат до встановленої пенсії за період з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року включно у загальній сумі 75510 грн. 75 коп.

Постановою в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіональ-ного управління Міністерства юстиції Нагорної К.В. від 02.06.2023 скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.07.2020, що видав ОСОБА_2 (не діє) при примусовому виконанні виконавчого диста № 520/11779/19, виданого 28.02.2020 Харківським окружним адміністративним судом про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з вересня 2018 року (а.с.7).

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2023 року закрито провадження у справі №520/9808/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії (а.с.15-16). З мотивувальної частини вказаної ухвали вбачається, що підставою закриття провадження стало те, що відповідачем виправлені оскаржувані порушення і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

18.07.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Антосік І.О. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с.8).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/24100/23 від 13.10.2023 адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною та скасованопостанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Антосік Ірини Олегівни про повернення виконавчого документу стягувачу від 18.07.2023 року за виконавчим провадженням №61524974 (а.с.11-14).

Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таку ж саме норму закріплено і в частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення цієї статті дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Щодо заперечень представника відповідача ГУ ДКСУ в Харківській області з приводу пред`явлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що лише незалучення ДКСУ співвідповідачем не є підставою для відмови у задоволенні позову, який є обґрунтованим в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», який був чинний на час видачі виконавчого листа, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, частини другої статті 87 Закону «Про виконавче провадження», а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у якому державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду по справі №761/7165/17 від 12.08.2020.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Оскільки рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.01.2020 року по справі № 520/11779/19 про зобов"язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з вересня 2018 року, до теперішнього часу не виконане, визнання протиправною та скасовання судовим рішенням постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу від 18.07.2023 року за виконавчим провадженням №61524974, суд прийшов до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.

Стосовно розміру суми заявленої моральної шкоди суд зазначає наступне.

Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення протягом тривалого часу та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода саме у розмірі 3000 грн.

Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними вище судовими рішеннями про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Покладаючи відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Підстав для визнання розміру моральної шкоди в сумі 3000 грн., яку суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача такою, що сприяє збагаченню, або є завищеною, у суду немає. Враховуючи всі обставини справи та докази, надані позивачем під час розгляду даної цивільної справи про відшкодування шкоди, тривалість невиконання рішення суду, суд вважає необхідним стягнути з відповідача суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 258-259, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби у Харківській області про стягнення моральної шкоди внаслідок бездіяльності органу державної виконавчої служби задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 (три тисячі) гривень.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , адреса: вул. Студентська, 5/4 м. Харків, 61024.

Третя особа: Головне управління Державної казначейської служби у Харківській області, , адреса: вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166.

Повне судове рішення буде складено та підписано 15 лютого 2024.

Суддя Колесник С.А.