Справа № 453/508/23 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/1502/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: прокурора Майорчака В.М., представника

Міністерства оборони України Матяшука В.К.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року у справі за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , третя особа концерн «Військторгсервіс», про витребування майна,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (в подальшому Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону) звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України з позовом, в якому просив витребувати нерухоме майно, а саме: приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ) з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України з одночасним припиненням права власності.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням господарського суду Львівської області від 20.10.2014 року, яке набрало законної сили 05.02.2015 року, в справі №924/2688/13, задоволено позовні вимоги заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну «Військторгсервіс» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна нежитлового приміщення магазину «1-17», загальною площею 412,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 29.12.2008 року між концерном «Військторгсервіс» і товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Транспортні системи», і зобов`язання повернути спірне майно до державної власності.

Цим рішенням суду встановлено, що спірне нерухоме майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння власника поза його волею внаслідок незаконно укладеного договору купівлі-продажу від 29.12.2008 року.

Разом з тим, 02.10.2015 року між ТОВ «Транспортні системи» та ОСОБА_3 було укладено договір міни, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 обміняв належний йому на праві приватної власності автомобіль на належне ТОВ «Транспортні системи» спірне нерухоме майно.

В подальшому, 25.02.2016 року на підставі рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради надано дозвіл ОСОБА_3 на поділ спірного нерухомого майна на два самостійні об`єкти: житловий будинок та нежитлові приміщення магазину «1-17», з присвоєнням нежитловому приміщенню магазину окремого адресного номера 13 «г».

31.07.2016 року та 01.08.2016 року ОСОБА_3 по частинах (по 1/2) продав нежитлове приміщення магазину «1-17» ОСОБА_4 , у зв`язку з чим, заступник прокурора регіону звернувся до суду з позовом про витребування майна від ОСОБА_5 (справа №453/121/19).

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06.07.2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26.11.2020 року, відмовлено у задоволенні вказаного позову.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2021 року вказані судові рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі, витребувано з володіння ОСОБА_5 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 , шляхом його звільнення.

Однак, 26.10.2021 року з метою уникнення виконання рішення Верховного Суду вказане нерухоме майно було незаконно відчужене ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 , а отже, таке підлягає витребуванню від неї на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.

Просив позов задоволити.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, просив його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Наголошує, що виходячи з вимог, передбачених статтями 215, 388 ЦК України, достатньо визнання недійсним лише першого правочину, на підставі якого було відчужено майно на користь іншої особи, при цьому, подальше визнання недійсними наступних правочинів, на підставі яких відчужувалось нерухоме майно, акти цивільного законодавства не вимагають, і в такому випадку позивач має право пред`явити віндикаційний позов до особи, яка востаннє набула за правочином право власності на нерухоме майно, в даному випадку до ОСОБА_1 , на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.

Зазначає, що суд не врахував, що вказане нерухоме майно було предметом спору в інших справах, судовими рішеннями в яких встановлено факт вибуття спірного майна від власника держави в особі Міністерства оборони України поза його волею, а тому ця обставина не потребує доказуванню в даній справі.

Окрім того, звертає увагу, що 26.10.2021 року, з метою уникнення виконання рішення суду, нерухоме майно приміщення магазину, що розташоване по АДРЕСА_1 , незаконно відчужене ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 .

Вважає, що за встановлених обставин справи, безпідставним є посилання суду першої інстанції на те, що договір купівлі-продажу з ОСОБА_1 було укладено в порядку виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року (справа №453/1441/18), на підставі ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Також зазначає, що оскаржуване рішення прийняте судом без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах.

03.07.2023 року відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги апелянта.

Зокрема, зазначила, що набуття нею ( ОСОБА_1 ) права власності на спірне нежитлове приміщення відбулось в порядку виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року у справі №453/1441/18, оскільки ОСОБА_6 , будучи іпотекодержателем спірного майна відповідно до договору іпотеки, укладеного 24.10.2018 року між нею ( ОСОБА_6 ) та ОСОБА_5 , як іпотекодавцем, продала спірне майно ОСОБА_1 на підставі ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Звертає увагу, що на момент вчинення договору купівлі-продажу від 26.10.2021 року, єдина заборона щодо спірного майна існувала за договором іпотеки від 24.10.2018 року, укладеним між ОСОБА_6 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_5 , як іпотекодавцем, на підставі якого, власне, і було прийнято рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22.01.2019 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наголошує, що вона добросовісно покладалася на відомості у державних реєстрах про відсутність прав інших осіб на спірне нерухоме майно, окрім, як обтяження його іпотекою.

Наведені обставини, на переконання відповідачки ОСОБА_1 , свідчать про неможливість витребування від неї майна в силу абз.1 ч.2 ст.388 ЦК України.

08.10.2024 року відповідачка ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Вважає, що ще у вересні 2009 року Міністерство оборони України повинне було і мало об`єктивну можливість довідатись про, нібито, порушення свого права шляхом вибуття майна з його власності.

В судове засідання апеляційного суду представник третьої особи концерну «Військторгсервіс» не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи третя особа була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило, тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у її відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

За змістом статті 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги (зокрема, про визнання недійсним правочину), спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19), власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 388 ЦК України. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Водночас, частиною другою статті 388 ЦК України визначено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції, власне, і виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма частини другої статті 388 ЦК України, вважаючи, що відповідачка ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно в порядку виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року у справі №453/1441/18 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17).

Предметом спору в даній справі є нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ).

Вказане нерухоме майно було предметом спору в іншій цивільній справі №453/121/19 за позовом заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України до ОСОБА_5 , третя особа ТОВ «Транспортні системи», про витребування від добросовісного набувача об`єкта нерухомого майна.

Так, зокрема, рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року в задоволенні вказаного позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 31 січня 2019 року, з урахуванням її зміни на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 15 липня 2019 року, у виді заборони ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії по відчуженню приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ).

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року апеляційну скаргу заступника військового прокурора Західного регіону України залишено без задоволення, рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону задоволено. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 липня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Витребувано з володіння ОСОБА_5 та повернуто у власність держави в особі Міністерства оборони України та в господарське відання концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташоване на АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ), шляхом його звільнення.

Задовольняючи вказаний позов про витребування спірного майна від ОСОБА_5 , Верховний Суд виходив із того, що відчуження концерном « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Міністерства оборони України нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 здійснено поза волею його власника Міністерства оборони України, шляхом укладення 29.12.2008 року договору купівлі-продажу з ТОВ «Транспортні системи», що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили (рішенням Господарського суду Львівської області від 11 грудня 2017 року та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року в справі №914/2688/13), зокрема, про те, що договір купівлі-продажу від 29.12.2008 року укладений без згоди власника такого майна Міністерства оборони України, вказаний правочин укладений з порушенням порядку відчуження державного майна, оскільки відсутнє погодження Фонду державного майна України на продаж спірного нежитлового приміщення, тому Верховний Суд дійшов висновку, що майно набуте ОСОБА_5 без достатньої правової підстави, оскільки ТОВ «Транспортні системи» не мало права його відчужувати, а тому спірне нежитлове приміщення підлягає витребуванню на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України від ОСОБА_5 , який є його останнім власником.

При цьому, Верховний Суд виснував, що відмова постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 29.12.2008 року (за спливом позовної давності), за наявності висновку про вибуття спірного приміщення поза волею його власника Міністерства оборони України, не свідчить про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, для витребування вказаного майна на користь позивача.

Витребовуючи спірне майно від ОСОБА_5 , Верховний Суд виходив із того, що ОСОБА_5 був останнім власником спірного майна.

Однак, після прийняття 22 вересня 2021 року Верховним Судом названої вище постанови у справі №453/121/19, спірне нежитлове приміщення магазину 26.10.2021 року було відчужене відповідачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_6 , яка є іпотекодержателем на підставі договору іпотеки, посвідченого 24.10.2018 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Сколівського районного нотаріального округу Львівської області, за реєстровим №1488, укладеного з іпотекодавцем ОСОБА_5 , який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право ОСОБА_6 на продаж належного ОСОБА_4 нежитлового приміщення магазину на підставі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року (справа №453/1441/18), яке набрало законної сили 26.02.2019 року, та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Отже, з урахуванням тієї обставини, що іпотечний договір містив застереження про реалізацію предмета іпотеки в позасудовий спосіб на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», який передбачає право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, тобто без рішення суду, - висновок суду першої інстанції про набуття відповідачкою права власності на спірне майно в порядку виконання рішення суду є помилковим.

Окрім того, рішення Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року у справі №453/1441/18, яким було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом надання ОСОБА_6 права продажу вказаного предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договором позики №б/н від 08.10.2018 року, скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року за апеляційною скаргою Міністерства оборони України.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 на постанову Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року.

Таким чином, з урахуванням наведених вище правових висновків Верховного Суду та встановленого рішенням суду, яке набрало законної сили, факту вибуття спірного приміщення від власника Міністерства оборони України поза його волею, спірне приміщення підлягає витребуванню з володіння відповідачки ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, як від останнього власника цього майна, відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позову з наведених вище мотивів.

Вимога відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає розгляду апеляційним судом, оскільки з такою вимогою вона в суді першої інстанції не зверталась, зокрема, при поданні нею 03.05.2023 року відзиву на позовну заяву.

При цьому, необхідно зазначити, що правильними є доводи сторони позивача про не пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом до відповідачки ОСОБА_1 , оскільки право позивача порушене відповідачкою внаслідок набуття нею права власності на спірне приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2021 року, позаяк, позов подано до суду 30.03.2023 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Безпідставним є також покликання відповідачки на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки з приводу спірного приміщення з 2013 року тривають судові процеси, а з 31 січня 2019 року до 26 листопада 2020 року була чинною заборона на відчуження спірного приміщення на підставі ухвали суду про забезпечення позову, відомості про що заносяться до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і до яких має доступ нотаріус при посвідченні договорів по об`єктах нерухомого майна. Тому, не виявлення інтересу до майна, яке придбавається, може нести для покупця негативні ризики, зокрема, втрату майна за наслідками судових процедур.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2021 року в справі №320/62/19 (провадження №61-4967св20).

Відповідно до статті 141 ЦПК України та враховуючи наслідки розгляду справи апеляційним судом задоволення позову в повному обсязі, з відповідачки на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн. та апеляційної скарги в розмірі 4026 грн., що сумарно становить 6710 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1,4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України задовольнити.

Витребувати нерухоме майно приміщення магазину, загальною площею 412,4 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_1 ), з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України з одночасним припиненням права власності.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 6710 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 21 жовтня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич