Справа № 515/1831/17
Провадження № 2/513/434/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Миргород В.С.,

при секретарі судового засідання Аркуші І.О.,

за участю представника позивача адвоката Дімітренка В.Є.,

представника відповідача адвоката Ковпака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №515/1831/17 за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Дімітренко Валерій Євстафійович, до ОСОБА_2 , в особі адвоката Ковпака Олександра Вікторовича, про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, суд, -

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2017 року позивач звернувся до Татарбунарського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, в якому послався на таке.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лиман Татарбунарського району Одеської області у віці 61 рік померла його сестра ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,30 га, в межах території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, яка належала їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ОД № 022096, виданого Татарбунарською райдержадміністрацією 27 вересня 2004 року. Як спадкоємець другої черги за законом позивач своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що на день відкриття спадщини із спадкодавцем був зареєстрований її син ОСОБА_2 , який вважається таким, що прийняв спадщину. Однак, останній не проживав разом із матір`ю на день відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , своєчасно не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,30 га в межах території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області в порядку спадкування за законом після смерті сестри ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 грудня 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,30 га в межах території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20 вересня 2023 року представник відповідача адвокат Ковпак О.В. в інтересах відповідача ОСОБА_2 звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з заявою про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 грудня 2017 року, його скасування та призначення справи до розгляду у загальному порядку.

12 січня 2024 року вказана цивільна справа надійшла до Саратського районного суду Одеської області за підсудністю на підставі розпорядження в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області Дем`янової О.А. № 118 від 11 грудня 2023 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу між суддями від 12 січня 2024 року справу передано у провадження судді Бучацької А.І.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 16 лютого 2024 року заяву представника відповідача адвоката Ковпака О.В. задоволено; поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення; скасовано заочне рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 грудня 2017 року у справі № 515/1831/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

19 лютого 2024 року, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Саратського районного суду Одеської області, матеріали цивільної справи № 515/1831/17 передані для розгляду судді Миргород В.С.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 20 лютого 2024 року провадження у справі було відкрито в загальному порядку та розпочато підготовче провадження; відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

13 березня 2024 року відповідач через свого представника адвоката Ковпака О.В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позивач послався на те, що відповідач є спадкоємцем першої черги після смерті матері ОСОБА_3 та був зареєстрований та проживав на час відкриття спадщини 19 грудня 2014 року разом із матір`ю, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Позивач не надав суду належним та допустимих доказів, які б підтверджували усунення відповідача від спадщини, неприйняття ним спадщини, встановлення інших юридичних фактів, що у сукупності вказували б на відсутність підстав відповідача в отриманні спадщини після смерті матері. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 10 квітня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Ковпака О.В. та витребувано належним чином завірену копію спадкової справи № 183/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ; підготовче засідання відкладено.

17 травня 2024 року на виконання вказаної ухвали суду надійшла копія спадкової справи № 183/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 26 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду, здійснено виклик свідків, заявлених сторонами.

У судове засідання 10.12.2024 року позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, не з`явилися, клопотання про відкладення розгляду справи не подали.

Судом ухвалено про розгляд справи у їх відсутність, оскільки інтереси сторін у справі у судовому засіданні представляють їх представники, адвокати: Дімітренко В.Є. та Ковпак О.В..

Представник позивача адвокат Дімітренко В.Є. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив їх задовільнити.

Попередньо у судовому засіданні 23 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 позов підтримав з підстав зазначених у ньому та надав пояснення які зводяться до того, що він все життя опікувався сестрою ОСОБА_3 . Коли вона захворіла, відповідач з нею не проживав, допомоги не надавав, нічим не займався, коли померла, то відповідач не приїхав на поховання матері. Позивач здійснив спочатку лікування сестри, а потім поховання та поминки сестри. Відповідача він не бачив з 2012 року. Він його виховував та опікувався ним у дитинстві. Перед зверненням до нотаріуса розшукував його, але не знайшов. Позивач приїздив до сестри по 2-3 рази на місяць, допомагав їй продуктами, їжею, ліками, доглядав за нею. Вона казала, що сина немає вже більше як півроку. Відповідач не з`являється ні на кладовище, ні додому. Коли сестра захворіла та лежала у лікарні, відповідач також не з`являвся до неї. Потім коли сестра померла через людей та через газету розшукував його. З початку 2013 року відповідач вже не проживав з матір`ю. Державного акту на право власності на земельну ділянку не має на руках.

Представник відповідача адвокат Ковпак О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав за обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та вважає, що його довіритель (відповідач у справі) прийняв спадщину, право у позивача, як у спадкоємця другої черги, виникло б тоді, коли його довіритель звернувся б до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини. Тому, оскільки такої заяви до нотаріуса не надходило, позовні вимоги є безпідставними.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши наявні у матеріалах справи документи та матеріали нотаріальної справи №183/2015, заслухавши покази свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги, не підлягають задоволенню з огляду таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лиман Татарбунарського району Одеської області померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеській області, про що 23 грудня 2014 року зроблено відповідний актовий запис про смерть № 10.

Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,30 га, в межах території Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на прав власності на земельну ділянку серії ІV-ОД № 022096, виданого Татарбунарською райдержадміністрацією 27 вересня 2004 року на підставі розпорядження від 25 березня 2004 року № 141/Ф-2004, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4640. За даними ГУ Держгеокадастру в Одеській області вартість земельної ділянки станом на 01 липня 2017 року становить 154 299,80 грн.

Позивач є братом спадкодавця, факт родинних відносин підтверджено: копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 , виданого повторно 03 листопада 2017 року Новосанжарським районним відділом державної реєстрації акті цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на підставі актового запису № 17 від 08 квітня 1956 року, вчиненого виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області; відомості про батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; копією Витягу від 03 листопада 2017 року № з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ОСОБА_3 , відомості батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідач є сином спадкодавця, факт родинних відносин підтверджено: копією свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_3 , виданого повторно Татарбунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 2, вчинений 26 січня 1987 року Виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, відомості про батьків: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ; копією свідоцтва про зміну прізвища з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » серії НОМЕР_4 , виданого повторно Татарбунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 14 від 29 листопада 2013 року.

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 183/2015, заведеної після смерті ОСОБА_3 , із заявою про прийняття спадщини 16.06.2015 року звернувся позивач у справі, ОСОБА_1

20 жовтня 2017 року за №1353/02-14 державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Д.Ю.Колісник винесено лист-роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадщину, після померлої ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що у матеріалах спадкової справи є довідка видана Лиманською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 29.09.2017 року, у якій зазначено, що разом зі спадкодавцем на момент смерті був зареєстрований син померлої, ОСОБА_2 , 1986 року народження, який відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом та який відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України є спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України (шість місяців), він не заявив відмову від неї. Разом з тим, у даному листі-роз`ясненні державним нотаріусом позивачу ОСОБА_1 роз`яснено, що відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

З матеріалів спадкової справи №183/2015 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 , 21.09.2021 року звернувся до Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті його матері ОСОБА_3

17 серпня 2023 року за №465/02-31 державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Д.Ю.Колісник винесено лист-роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадщину, після померлої ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що у спадкоємця відсутній документ, який посвідчує право власності померлої на земельну ділянку (кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0217) площею 4.30 га, яка розташована на території Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, належної спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 1У-ОД №022096, виданого Татарбунарською РДА Одеської області 27 вересня 2004 року.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч.1 ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

У встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач ОСОБА_2 не звертався.

Спадкову справу №183/2015 заведено 16.06.2015 року на підставі заяви про прийняття спадщини поданою позивачем ОСОБА_1 ..

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає.

Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Згідно з вимогами ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Для вирішення питання про те, чи є відповідач таким, що прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, визначальним є встановлення факту його постійного проживання на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Водночас відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у справах: №471/601/17 (провадження № 61-3845218) від 27 лютого 2019 року, № 355/832/17 (провадження №61-27212c19) від 10 квітня 2020 року, №204/2707/19 (провадження № 61-15380св20) від 28 квітня 2021 року, №937/10434/19-ц (провадження №61-3620св21) від 19 травня 2021 року, державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.

За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 213 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами ; висновками експертів; показаннями свідків (ч.2 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно довідок Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 29 вересня 2017 року та від 29 липня 2021 року вих. №321, за даними обліку погосподарської книги № 9 за 2011-2015 роки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею у будинку зареєстрований син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповідальні розпорядження, за відомостями Лиманської сільської ради, спадкодавець не залишала. Заповіти, посвідчені сільською радою, відсутні.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показав, що знає позивача з дитинства, на його прохання він допомагав його сестрі ОСОБА_3 (хліба купити, тощо); вона дуже хворіла. Він приймав участі у її похованні. Відповідач біля матері не проживав, а десь начебто проживає у с. Білолісся. Позивач звертався до нього за допомогою для своєї сестри. Син померлої ОСОБА_3 , відповідач у справі ОСОБА_2 на похованні присутній не був. Він, ОСОБА_10 був вхожий до будинку ОСОБА_3 , вона завжди була одна та жалілася, що дожилася, що й хліба немає кому купити.

Свідок ОСОБА_11 суду надав пояснення про те, що знав покійну ОСОБА_3 , оскільки проживав через вулицю. Остання хворіла. Сина її не бачив давно, задовго до її смерті. Поховання та поминки ОСОБА_3 здійснював її брат ОСОБА_1 .. На прохання позивача допомагав ОСОБА_3 , бачив її часто. Від сина ніякої матеріальної допомоги не надходило. Ні до дня смерті, ні після смерті ОСОБА_12 її сина не бачив.

Свідок ОСОБА_13 (сусідка позивача) суду пояснила, що сина померлої вона не бачила. Тамара просила її телефон, щоб подзвонити братові та попросити допомоги, оскільки сина не було поряд. Відповідача знає з дитинства. Останнього не було навіть на похованні матері. Спілкувалася з ОСОБА_14 особисто до її смерті. По господарству допомагали сусіди, сина не бачили, на їх запитання про те, де він, остання відповідала, що не знає. Відповідача не було за місцем проживання десь рік до смерті, може й більше. По розмовам він десь одружився, кінець 2012 року початок 2013 року та виїхав. До матері не приїздив. Натомість, позивач приїздив до сестри ОСОБА_3 2-3 рази на місяць.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що відповідач є його однокласником. Він був з матір`ю до останнього, коли вона знаходилася у лікарні, він її доглядав, допоки вона не померла. Потім його вигнали з будинку матері. Працював по найму, вони постійно спілкувалися. Позивача він не знає. Зі слів відповідача він навідував матір у лікарні. Останній жив біля матері разом із жінкою. Відповідач казав йому, що він виїхав з села, бо його вигнав позивач. Він пас вівці, потім десь зник. Потім вони зустрілися і відповідач повідомив йому, що закодувався. Коли померла матір відповідача він не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_16 надав суду показання про те, що познайомився з ОСОБА_17 та його матір`ю на роботі, працював у бригаді на полі трактористом. Матір ОСОБА_18 працювала поваром. В гостях у них не був. ОСОБА_18 із матір`ю приїздили до нього у гості, в якому році не пам`ятає. Відомо, що ОСОБА_18 жив з матір`ю та в якому році також не пам`ятає.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , оскільки останнім не було відомо, чи проживав відповідач разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, обставини їм відомі лише зі слів самого відповідача.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Судом встановлено що на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач був зареєстрований за місцем фактичного проживання спадкодавця: АДРЕСА_1 . Водночас фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_2 було відмінним, останні роки він не проживав з матір`ю за цією адресою, а проживав за іншими адресами, що підтверджено в судовому засіданні показами свідків.

Враховуючи наведене, матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини після смерті матері в порядку ст. 1269 ЦК України не подавав, хоча і був зареєстрований разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, але фактично з нею не проживав, в тому числі на момент смерті спадкодавця, лише 21.09.2021 року звернувся до Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті його матері ОСОБА_3 .

Такі висновки суду відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210).

За таких обставин, відповідач не може вважатися таким, що прийняв спадщину після смерті матері в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Наведені обставини матеріалами справи не спростовано.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено - позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

При цьому, як вбачається з листа-роз`яснення державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю. від 20 жовтня 2017 року, позивачу ОСОБА_1 роз`яснено про неможливість вчинення нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри ОСОБА_3 , оскільки відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцем першої черги за законом є син померлої ОСОБА_2 , який відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому є таким, що прийняв спадщину, оскільки протягом строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Разом з тим, ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено, що відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Право вимоги щодо усунення від спадкування відповідно до ст. 1224 ЦК України належить особі, яка сама є спадкоємцем відповідної черги, або коли її право на спадкування виникає після усунення спадкоємця від спадкування попередньої черги. Такий висновок ґрунтується на тому, що у разі усунення спадкоємця від права на спадкування, спадщина має перейти до іншого за чергою спадкоємця.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Позивачем обрано спосіб захисту свого права шляхом визнання права власності на спадкове майно, однак жодних підстав, які б зумовлювали необхідність такого судового захисту ним не зазначено.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З огляду на викладене у задоволенні позову ОСОБА_1 має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволенні.

Керуючись ст. 12, 13, 77, 81, 211, 259, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 11 грудня 2024 року.

Суддя В. С. Миргород