ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6670/24 Справа № 202/9836/23 Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Туманов Сергій Геннадійович, та ОСОБА_2 , на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування приміщеннями квартири та заборона вчинення дій, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , на предмет встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 та заборони відповідачеві у будь-який спосіб перешкоджати позивачеві здійснювати його права користування, володіння та розпорядження належною 1/2 частиною у зазначеній квартирі, обґрунтовуючи це тим, що спірна квартира, загальною площею 45,0 кв.м, з житловою площею 27,1 кв.м, що складається з: 1-а кімната- 10,3 м2, 2-а кімната - 16,8 м2 (з лодією 2,3м2), кухня - 7,5 м2, вбиральня - 1,2 м2, ванна кімната - 2,0 м2, коридор - 4,6 м2, вбудована шафа - 0,3 м2, належить позивачу і відповідачу як спільна часткова власність. На даний час між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо певного порядку користування квартирою та відповідач чинить перешкоди позивачеві у користуванні спільним житлом. Тому позивач просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- у користування позивача ОСОБА_3 виділити житлову кімнату (приміщення 7 згідно технічного плану квартири) площею 10,3 кв.м.;

- у користування відповідача ОСОБА_1 виділити житлову кімнату (приміщення 8 згідно технічного плану квартири) площею 16,8 кв.м з лоджією 2,3 кв.м.;

- у спільному користуванні залишити: кухню (приміщення 6 згідно технічного плану квартири) площею 7,5 кв.м., вбиральню (приміщення 5 згідно технічного плану квартири) площею 1,2 кв.м., ванну кімнату (приміщення 4 згідно технічного плану квартири) площею 2,0 кв.м., коридор (приміщення 3 та 1 згідно технічного плану квартири) загальною площею 4,6 кв.м., вбудовану шафу (приміщення 2 згідно технічного плану квартири) площею 0,3 кв.м., та заборонити ОСОБА_1 чинити позивачеві перешкоди у користуванні житлом.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування приміщеннями квартири та заборона вчинення дій - задоволено.

Заборонено ОСОБА_1 будь-якими способами перешкоджати ОСОБА_3 у здійсненні права користування, володіння та розпорядженням належній останньому часткою квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , наступним чином:

- у користування позивача ОСОБА_3 виділено житлову кімнату (приміщення 7 згідно технічного плану квартири) площею 10,3 кв.м.;

- у користування відповідача ОСОБА_1 виділено житлову кімнату (приміщення 8 згідно технічного плану квартири) площею 16,8 кв.м з лоджією 2,3 кв.м.;

- у спільному користуванні залишено: кухню (приміщення 6 згідно технічного плану квартири) площею 7,5 кв.м., вбиральню (приміщення 5 згідно технічного плану квартири) площею 1,2 кв.м., ванну кімнату (приміщення 4 згідно технічного плану квартири) площею 2,0 кв.м., коридор (приміщення 3 та 1 згідно технічного плану квартири) загальною площею 4,6 кв.м., вбудовану шафу (приміщення 2 згідно технічного плану квартири) площею 0,3 кв.м. (а.с.96-99).

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки спір не стосується поділу майна, а сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди та не домовилися про порядок користування житлом (приміщенням квартири), то такий порядок встановляються судом. Враховуючи обставини справи, технічні характеристики житлового приміщення та положення чинного законодавства, суд вважав, що запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування квартирою є допустимим та, з урахуванням спільного проживання неповнолітніх дітей, не буде порушувати право власності другого співвласника, оскільки їй буде виділено значно більшу частку житлової площі. Разом з цим, суд звернув увагу на те, що встановлений порядок користування квартирою в подальшому може бути змінений, а встановлення між співвласниками порядок користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них та такі приміщення не завжди можуть точно відповідати належним співвласникам часткам.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Туманова С.Г. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської ради як орган опіки та піклування, адже в спірній квартирі проживають двоє неповнолітніх дітей юнацького віку, яким потрібні окремі кімнати, а цим судовим рішенням вони позбавлені нормального існування встановленого для підлітків (а.с.103).

Також, не погодившись з судовим рішенням, апеляційну скаргу подала ОСОБА_2 , яка досягла 14 років та фактично проживає у спірній квартирі, посилаючись на те, що позивач є їй чужою людиною та спільне проживання з ним у спірній квартирі безумовно стосується її прав та обов`язків, однак суд першої інстанції її не залучав до участі у справі. За таких обставин вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а в задоволенні позову відмовити (а.с.112,113).

ОСОБА_3 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, через свого представника у липні 2024 року подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги (а.с.154-156).

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 321694873, сформованої 02 лютого 2023 року, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 в розмірі частки. Інша частка належить ОСОБА_1 , що сторонами не заперечувалось, та підтверджується постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року по справі 202/1358/22.

Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , вона складається з: 1-а кімната- 10,3 м2, 2-а кімната - 16,8 м2 (з лоджією 2,3м2), кухня - 7,5 м2, вбиральня - 1,2 м2, ванна кімната - 2,0 м2, коридор - 4,6 м2, вбудована шафа - 0,3 м2. Загальна площа квартири склалає 45 кв.м. з житловою площею 27,1 кв.м.

Відповідно до довідок № 7730, №8247 про реєстрацію місця проживання, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані також ОСОБА_4 , 2011 р.н. та ОСОБА_2 , 2006 р.н..

Згідно заяви ОСОБА_3 , що надійшла 11 березня 2023 ркоу до чергової частини відділенням поліції № 2 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, було проведено перевірку за фактом недопуску ОСОБА_3 до своєї квартири колишньою дружиною ОСОБА_1 та складено висновок №4575 від 08 квітня 2023 року, де зафіксовано факт недопуску позивача до квартири відповідачем.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення порядку користування квартирою, яка знаходиться у спільній частковій власності позивача та відповідача, є єдиним оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири, а тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Водночас вважав за необхідне визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши у користування позивача ОСОБА_3 житлову кімнату (приміщення 7 згідно технічного плану квартири) площею 10,3 кв.м.; у користування відповідача ОСОБА_1 виділити житлову кімнату (приміщення 8 згідно технічного плану квартири) площею 16,8 кв.м з лоджією 2,3 кв.м.; у спільному користуванні залишити: кухню (приміщення 6 згідно технічного плану квартири) площею 7,5 кв.м., вбиральню (приміщення 5 згідно технічного плану квартири) площею 1,2 кв.м., ванну кімнату (приміщення 4 згідно технічного плану квартири) площею 2,0 кв.м., коридор (приміщення 3 та 1 згідно технічного плану квартири) загальною площею 4,6 кв.м., вбудовану шафу (приміщення 2 згідно технічного плану квартири) площею 0,3 кв.м., що відповідає технічній характеристиці квартири, та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні його частиною квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Судом першої інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та сторонами те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 частці, що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року (а.с.13-23).

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16-ц (провадження №61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі №750/11539/18 (провадження №61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі №644/5579/19 (провадження №61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі №761/44705/19 (провадження №61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі №719/637/20 (провадження №61-11437св21).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що визначення порядку користування квартирою таким чином, як запропоновано позивачем, призведе до погіршення житлових умов двох неповнолітніх дітей, що мешкають разом з нею в цій квартирі, а тому вважає визначення такого порядку користування спірною квартирою незаконним та таким, що порушує права неповнолітніх дітей. Разом з цим зазначала, що судом першої інстанції не залучався до участі у справі орган опіки та піклування, оскільки вимоги позивача безпосередньо стосуютсья прав та інтересів неповнолітніх дітей.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, оскільки позовні вимоги позивача не стосуються поділу майна, зміни часток у праві спільної часткової власності між співвласниками, а, відтак, правовий режим спільної часткової власності зберігається.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що запропонований позивачем варіант користування приміщеннями у спірній квартирі найбільше враховує баланс інтересів ОСОБА_1 , яка проживає разом із неповнолітніми дітьми у більшій кімнаті з лоджією, а встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, в силу ст. 319,358 ЦК України, є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток, належних кожному із співвласників квартири. Тому такий спосіб користування приміщеннями у спірній квартирі не може порушувати, як права власності кожного зі співвласників, так і не змінює обсягу їх права власності на частку у майні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16-ц.

Крім цього, колегія суддів також враховує і висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 листопада 2018 року у справі №592/1521/17, де зазначено, що правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Наведена позиція закріплена у національному законодавстві, а саме: згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Однак, у даному випадку спір не стосується жодного із перелічених у ст. 19 СК України підстав, де б необхідно було залучення органу опіки та піклування, адже наявний спір стосується порядку користування житлом між співвласниками, а не встановлення чи позбавлення прав проживання у спірному житлі неповнолітніх дітей.

З цих підстав колегія суддів відхиляє і доводи апеляційної скарги неповнолітньої ОСОБА_2 щодо незалучення її до участі у справі судом першої інстанції, зазначаючи про те, що даний спір не стосується її права на проживання у спірній квартирі, яке вона має та позивачем не ставиться питання про виселення чи позбавлення права користування апелянта у спірній квартирі.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і з урахуванням кількості співвласників нерухомого майна, плану квартири, розміру житлової площі та наявності конфліктних відносин між сторонами справи встановив такий порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування позивача ОСОБА_3 житлову кімнату (приміщення 7 згідно технічного плану квартири) площею 10,3 кв.м.; у користування відповідача ОСОБА_1 виділити житлову кімнату (приміщення 8 згідно технічного плану квартири) площею 16,8 кв.м з лоджією 2,3 кв.м.; у спільному користуванні залишити: кухню (приміщення 6 згідно технічного плану квартири) площею 7,5 кв.м., вбиральню (приміщення 5 згідно технічного плану квартири) площею 1,2 кв.м., ванну кімнату (приміщення 4 згідно технічного плану квартири) площею 2,0 кв.м., коридор (приміщення 3 та 1 згідно технічного плану квартири) загальною площею 4,6 кв.м., вбудовану шафу (приміщення 2 згідно технічного плану квартири) площею 0,3 кв.м.

Відповідач, у свою чергу, не запропонувала іншого варіанта користування спірною квартирою, а лише заперечувала проти позову, зазначаючи про спільне проживання на її території у квартирі двох неповнолітніх дітей.

Так, доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Туманов Сергій Геннадійович, та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна