справа № 208/7517/23
№ провадження 4-с/208/6/24
УХВАЛА

Іменем України

18 квітня 2024 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого, судді Івченко Т.П.,

Секретар судового засідання Паталаха І.О.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське Дніпропетровської області скаргу ОСОБА_1 , де заінтересовані особи: Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Публічне акціонерне товариство «Приват Банк», на бездіяльність державного виконавця в порядку ст. 447 ЦПК України, -

встановив:

1.Позиція Скаржника.

15 серпня 2023 року до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, в межах якої заявлено наступні вимоги:

-Зняти арешти з майна громадянки ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та заборони, що були накладені в межах виконавчого провадження № 25194371.

Скаргу обґрунтовано тим, що під час вчинення нотаріальних дій Скаржнику було відмовлено нотаріусом у зв`язку з арештом на все майно.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, було з`ясовано, що Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (стара назва - Жовтневий відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції) було накладено арешт на все майно Скаржника (реєстраційний номер обтяження: 10957226 від 18.03.2011 року).

18.11.2022 року на електронну адресу ВДВС було направлено заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

15.12.2022 року було отримано лист на 13749/45-30 від 22.11.2022 року, відповідно до якого:

« На Ваше клопотання від 18.11.2022 року, яке надійшло до відділу 22.11.2022 р. за вх. № 13749, стосовно надання для ознайомлення матеріалів виконавчих проваджень стосовно боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) повідомляємо, що перевіркою в АСВП-ВП -спецрозділ було встановлено, що у відділі були відкриті виконавчі провадження:

1). 17.03.2011 р. ВП № 25194371 стосовно виконання ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська по справі № 2-5041 від 01.12.2010 року, яке закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням 31.03.2011 року, та передано у січні 2012 року до архіву та знищено у 2015 році...»

20.12.2022 року на електрону адресу ВДВС було направлено заяву про зняття арешту з майна, проте наразі відповіді не отримано.

Як з`ясувалось, Заводським районним судом м. Дніпродзержинська було видано ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» виконавчий документ: ухвала № 2-5041 від 01.12.2010 року.

На підставі вказаної ухвали, 17.03.2011 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 25194371.

17.03.2011 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

31.03.2011 року ВДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (п.8 ч. 1 ст. 49).

Таким чином, вимоги виконавчого документу виконано в повному обсязі, проте арешти з майна Скаржника не зняті.

Враховуючи факт фактичного виконання рішення, знищення виконавчого провадження, в рамках якого накладено арешт на майно Скаржника у зв`язку з його завершенням без застосування передбачених Законом наслідків завершення такого виконавчого провадження, Скаржник вважає, що належним способом захисту порушеного права Скаржника, відповідно до статті 59 Закону № 1404-VIII. є зобов`язання державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 10957226 від 18.03.2011 року, стосовно нерухомого майна ОСОБА_1 .

Наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, тому ОСОБА_1 звернулась до суду з даною скаргою..

2.Позиція Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

Будучи належним чином сповіщеними про дату, час та місце розгляду скарги, представник Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в судове засідання не прибув, відзиву або письмових пояснень, доказів на спростування заявлених питань за змістом скарги, до справи не подав. Причину неявки суду не повідомлено, заяв і клопотань не подано.

3.Позиція стягувача.

Стягувач Публічне акціонерне товариство «Приват Банк», сповіщене на адресу місцезнаходження, проте до суду представник не прибув, заяв і клопотань не подав, причину неявки не повідомив.

4.Заяви, клопотання, процесуальні питання.

15.08.2023 року адвокат Ліфлянчик С.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , через канцелярію Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області подав скаргу на бездіяльність державного виконавця (а.с.1-8).

15.08.2023 року Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано в провадження судді Сушкової Л.І.(а.с.21)

16.08.2023 року Ухвалою судді Сушкової Л.І. скаргу було повернуто скаржнику (а.с 22-23).

21.09.2023 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на Ухвалу Заводського районного суду м.Дніпродзержинська (а.с. 27-33).

28.12.2023 року Ухвалою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу було задоволено, скасовано Ухвалу про повернення скарги, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.63-65).

11.01.2024 року Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано в провадження судді Івченко Т.П.(а.с.68)

5.Фактичні обставини.

Під час вчинення нотаріальних дій ОСОБА_1 було відмовлено нотаріусом у зв`язку з арештом на все майно.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, було з`ясовано, що Соборним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на все майно Скаржника (реєстращйний номер обтяження: 10957226 від 18.03.2011 року) (а.с.9-10)

18.11.2022 року на електронну адресу ВДВС було направлено заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження (а.с.11).

15.12.2022 року було отримано лист на 13749/45-30 від 22.11.2022 року, відповідно до якого:

« На Ваше клопотання від 18.11.2022 року, яке надійшло до відділу 22.11.2022 р. за вх. № 13749, стосовно надання для ознайомлення матеріалів виконавчих проваджень стосовно боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) повідомляємо, що перевіркою в АСВП-ВП -спецрозділ було встановлено, що у відділі були відкриті виконавчі провадження:

1). 17.03.2011 р. ВП № 25194371 стосовно виконання ухвали Заводського районного суду м. Дніпродзержинська по справі № 2-5041 від 01.12.2010 року, яке закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням 31.03.2011 року, та передано у січні 2012 року до архіву та знищено у 2015 році...» (а.с.12-15)

20.12.2022 року на електрону адресу ВДВС було направлено заяву про зняття арешту з майна (а.с. 16-17), проте відповіді не отримано.

Відповідно до Витягу з ВП-спецрозділ, Заводським районним судом м. Дніпродзержинська було видано ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» виконавчий документ: ухвала № 2-5041 від 01.12.2010 року (а.с.13).

На підставі вказаної ухвали, 17.03.2011 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 25194371 та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.13).

31.03.2011 року ВДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (п.8 ч. 1 ст. 49) (а.с.14-15).

Встановлено, що вимоги виконавчого документу виконано в повному обсязі, проте арешти з майна Скаржника не знятий.

6.Норми права, висновки та мотиви судового рішення

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею першою Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Всі дії державного виконавця, включаючи дії щодо винесення постанов, передбачені Законом № 606-XIV, мають вчинятися державним виконавцем на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону в межах виконавчого провадження, яке знаходиться на виконанні у державного виконавця.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016р., який діє на момент звернення скаржника до суду, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону № 606-XIV, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Відповідно до ст. 49 Закону № 606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Чинна на дату завершення виконавчого провадження редакція Закону України «Про виконавче провадження» (частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 59 Закону № 606-XIV передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є в тому числі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як встановлено судом, скаржник ОСОБА_1 , є стороною виконавчого провадження № 25194371 та має статус боржника.

Як роз`яснено у пункті 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про зняття арешту з майна від 03 червня 2016 року № 5 в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

В пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про зняття арешту з майна від 03 червня 2016 року № 5 вказано, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону України Про виконавче провадження 1999 року.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 є боржником, спір не пов`язаний з належністю майна, на яке накладено арешт. Крім того, арешт накладено на майно ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у справі і така справа розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2020 року № 201/10187/18 (провадження № 61-6651св19), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) та у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі №127/11276/20 (провадження № 61-882 св 21).

В судовому засіданні встановлено, що, згідно до відповіді Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 15.12.2022р., наданої на клопотання скаржниці про зняття арешту, зазначено, що "Перевіркою в АСВП-ВП-спецрозділ було встановлено, що у відділі були відкриті виконавчі провадження, в тому числі ВП№25194371, яке закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням, передано у січні 2012р до архіву та знищено у 2015 році. Відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008р. №2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки".

Відповідно до положень пунктів 9.9, 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року №2274/5, передбачено, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт.

Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою.

Отже, знищенню підлягають тільки завершені виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчились.

Аналіз викладених обставин свідчить про те, що ВДВС знищене виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт на майно, у зв`язку з його закінченням, водночас таке закінчення відбулось без наслідків, передбачених статті 50 Закону № 606-XIV, зокрема, зняття арешту з майна Скаржника.

Про дану підставу завершення свідчить і інформація з ВП-спецрозділ (а.с. 14), відповідно якого закінчення виконавчого провадження відбулось на підставі п.9 ч.1 ст.49 (фактичне повне виконання рішення).

Проте, незважаючи на те, що вимоги виконавчого документу виконано в повному обсязі, арешт з майна Скаржника не був знятий

Наявність протягом тривалого часу (більше 10 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22)

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі вище зазначеного, враховуючи те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, в прохальній частині не ставить питання за результатами розгляду скарги визнати бездіяльність державного виконавця неправомірною, а просить скасувати арешт з належного їй нерухомого майна, що суперечить вимогам статті 447 КПК України, суд вважає, що у задоволенні скарги ОСОБА_1 , слід відмовити.

На підставі вище зазначеного та керуючись ст.ст. 258-260, 447, 451 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , де заінтересовані особи: Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Публічне акціонерне товариство «Приват Банк», на бездіяльність державного виконавця, в порядку ст. 447 ЦПК України - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Суддя Івченко Т. П.