КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/9876/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024року місто Київ

справа №754/11787/23

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Галась І.А., повний текст рішення складено 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року позивач звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь:

грошові кошти у розмірі 5000 доларів США;

пеню у розмірі 58674,00 грн.;

штраф у розмірі 375 доларів США;

3% річних в розмірі 98,59 доларів США;

моральну шкоду у розмірі 30000 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 15 червня 2022 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. та зареєстровано в реєстрі за №1021, за умовами якого позикодавець передав на умовах цього договору у власність позичальнику грошові кошти (суму позики) у сумі 146274,50 грн., що еквівалентно 5000,00 доларів США,

В п.3.1. договору позики зазначено порядок повернення суми позики, згідно з яким відповідач зобов`язався повернути позивачу суму позики частинами - 12 платежами, які повинні були здійснюватися 15 числа кожного наступного місяця починаючи з 15 липня 2022 року і до 15 червня 2023 року. Кожен з 11 платежів дорівнює 416,00 доларів США та мав сплачуватись у гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банк України на день повернення.

Вказувала, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у строк визначений договором позики не повернув.

Вважає, що відповідач також має сплатити пеню, штраф та 3% річних за невиконання зобов`язань.

Посилалася на те, що внаслідок протиправних та незаконних дій відповідача їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 30000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 5000 доларів США.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог скарги посилався на те, що фактично на момент підписання договору позики Деснянським районним судом міста Києва розглядалась кримінальна справа №754/4375/22 відносно відповідача, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.289 ч.2 КК України. Позивач у даній справі виступала у якості потерпілої.

Вказував, що в межах розгляду зазначеної справи між позивачем та відповідачем виникла домовленість про добровільне відшкодування шкоди. На виконання поставлених домовленостей відповідач відразу віддав частину грошових коштів. Однак, у зв`язку з складним матеріальним становищем відповідача, він не мав можливості відразу відшкодувати шкоду в повному обсязі.

Зазначав, що застосовуючи психологічний тиск, шляхом погроз про ізоляцію відповідача від суспільства та користуючись тим, що стосовно відповідача триває судовий процес, змусила останнього, проти його справжньої волі підписати договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І., бланк серії НРТ №157412.

Вважає, що даний договір позики є удаваним, так як був підписаний з метою настання інших наслідків, ніж надання позики та повернення боргу, внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, підписуючи договір позики, знали заздалегідь, що він не був виконаний на тих умовах, що зазначені в договорі.

Тому, ОСОБА_1 звернувся до Фрунзенського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 15 червня 2022 року.

Посилався на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що оскільки, між позивачем та відповідачем була домовленість про добровільне відшкодування шкоди, то останній виконував свої зобов`язання щодо відшкодування шкоди, оформлені договором позики, та повертав 400 доларів США, що підтверджується розпискою позивача від 15 липня 2022 року та 300 доларів США, що підтверджується розпискою від 15 серпня 2022 року.

Вказував, що підтвердити повернення іншої частини грошових коштів відповідач не має можливості, оскільки такі докази відсутні.

Зазначав, що позивач звертаючись з позовом зазначила, що борг відповідача, що підлягає стягненню в судовому порядку становить 5000 доларів США, фактично приховавши те, що відповідач повертав грошові кошти.

18 квітня 2024 року від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції без змін.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 червня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. та судовий збір в розмірі 808,74 грн.

Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання 24 вересня 2024 року з`явився.

Разом з тим, 24 вересня 2024 року о 14.29 год. в місті Києві була оголошена повітряна тривога та в судовому засіданні була оголошена перерва до закінчення повітряної тривоги.

Повітряна тривога в місті Києві тривала до 14.45 год. - 15 хв.

Після повітряної тривоги представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність представника відповідача відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 5000 доларів США, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних вимог та того, що відповідач договірні зобов`язання не виконав.

Колегія суддів не погоджується в повній мірі з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 5000 доларів США, виходячи з наступного.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов'язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, досліджуючи борговурозписку чи договір позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №357/13897/16-ц.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 червня 2022 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики б/н, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. та зареєстровано в реєстрі за №1021.

Згідно з п.п.1.2, 2.1 договору позики позикодавець передає на умовах цього договору у власність позичальнику грошові кошти (суму позики) у сумі 146274,50 грн., що еквівалентно 5000,00 доларів США, за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день укладення та підписання цього договору, а позичальник приймає та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в гривнях, що еквівалентно 5000,00 доларів США, за офіційним курсом встановленим Національним банком України на день повернення суми позики, будь-яким способом (готівкою чи без готівкою) на розсуд позичальника.

Позика надається строком на один рік, тобто до 15 червня 2023 року включно.

Відповідно до п.2.2 вказаного договору сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальнику, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі, що передбачено п.1.2. цього договору до моменту його укладення та підписання сторонами.

В п.3.1 договору позики зазначено порядок повернення суми позики згідно з яким відповідач зобов`язався повернути позивачу суму позики частинами - 12 платежами, які повинні були здійснюватися 15 числа кожного наступного місяця починаючи з 15 липня 2022 року і до 15 червня 2023 року. Кожен з 11 платежів дорівнює 416,00 доларів США та мав сплачуватись у гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банк України на день повернення. А 12 платежів дорівнював 424,00 доларів США та мав сплачуватись також у гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день повернення.

Позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику (грошові кошти) або її частину у тій сумі, у той строк та в тому порядку, що встановлені цим договором (п.4.2.2. договору позики).

В п.3.2. договору позики сторони домовились, що доказом, що підтверджував факт повернення суми позики або її частини є банківські документи, надані банківськими установами України та/або заяви, справжність підпису на якій підтверджена нотаріально та/або розписка.

Відповідач ОСОБА_1 не заперечував факту укладення з ОСОБА_3 договору позики, однак вказував на те, що фактично на момент підписання договору позики Деснянським районним судом міста Києва розглядалась кримінальна справа №754/4375/22 відносно нього, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.289 ч.2 КК України. Позивач у даній справі виступала у якості потерпілої. Вказував, що в межах розгляду зазначеної справи між позивачем та відповідачем виникла домовленість про добровільне відшкодування шкоди. На виконання поставлених домовленостей відповідач відразу віддав частину грошових коштів. Однак, у зв`язку з складним матеріальним становищем відповідача, він не мав можливості відразу відшкодувати шкоду в повному обсязі. Зазначав, що застосовуючи психологічний тиск, позивач змусила останнього, проти його справжньої волі підписати договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. Посилався на те, що він частково повернув суму позики: 15 липня 2022 року 400 доларів США, 15 серпня 2022 року - 300 доларів США.

На підтвердження своїх заперечень відповідачем були надані копії розписок, з яких вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 :

15 липня 2022 року 400 доларів США;

15 серпня 2022 року - 300 доларів США.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача пояснила, що ОСОБА_3 за договором позики від 15 червня 2022 року ніяких грошових коштів від ОСОБА_1 не отримувала. Розписки, які надані відповідачем не стосуються договору позики від 15 червня 2022 року.

При цьому, представник позивача не змогла пояснити, на виконання якого договору ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 за вищезазначеними розписками грошові кошти у загальній сумі 700 доларів США.

Станом на дату розгляду справи, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, відповідач не надав доказів на підтвердження виконання зобов'язань по поверненню позики у повному обсязі.

Згідно наданих стороною відповідача копій розписок вбачається, що ОСОБА_1 на погашення заборгованості по договору позики було повернуто ОСОБА_3 700 доларів США.

Оскільки відповідач виконав свої зобов`язання за договорами позики від 15 червня 2022 року лише частково, у повному обсязі не повернув взяті у борг кошти у визначений строк, що відповідачем не заперечується, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягала стягненню заборгованість за договорами позики від 15 червня 2022 року у розмірі 4300 доларів США.

Вказаного суд першої інстанції не врахував, а відтак рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики від 15 червня 2022 року в розмірі 5000 доларів США підлягає зміні, шляхом зменшення суми заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з 5000 доларів США до 4300 доларів США.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що договір позики є удаваним, так як був підписаний з метою настання інших наслідків, ніж надання позики та повернення боргу, внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, підписуючи договір позики, знали заздалегідь, що він не був виконаний на тих умовах, що зазначені в договорі, колегія суддів відхиляє, оскільки доказів на підтвердження вказаного стороною відповідача надано не було.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 58674,00 грн., штрафу у розмірі 375 доларів США, 3% річних в розмірі 98,59 доларів США, суд першої інстанції вірно застосував положення п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, частину першу статті 61 Конституції України, ст.ст.529, 625 ЦК України та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаних вимог.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки як вірно встановлено судом першої інстанції сторонами при укладенні 15червня 2022 року договору позики не було передбачено відшкодування відповідачем моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй такої шкоди.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача 383,97 грн. судових витрат понесених останнім у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції пропорційно до задоволеної частини вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргупредставника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики від 15 червня 2022 року в розмірі 5000 доларів США змінити.

Зменшити суму заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 з 5000 доларів США до 4300 доларів США.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 383 грн. 97 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: