Номер провадження: 22-ц/813/4333/24
Справа № 523/1247/24
Головуючий у першій інстанції Далеко К.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про захист порушених прав, шляхом солідарного стягнення заборгованості, яка виникла за кредитним договором, на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Далеко К.О. 29 січня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2024 року АТ «Райффайзен Банк» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якій просив стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість за Кредитним договором № 014/0075/74/61263 від 26.07.2006 року в сумі 1119 804,57 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, заборгованості за відсоткам, а також просить стягнути сплачений судовий збір.

Разом із позовною заявою, представник позивача АТ «Райффайзен Банк» подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви представник позивача АТ «Райффайзен Банк» зазначав, що 26.07.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 014/0075/74/61263, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 41300,00 доларів США на строк до 26.06.2026 року, а позичальник зобов`язався належним чином виконати та повернути Банку отримані кошти, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 11,5 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. Відповідно до п.2.1 Кредитного договору, кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі у заставу передана однокімнатна квартира, загальною площею 34,7 кв.м., житловою 17,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Вищезазначений Кредитний договір також забезпечений договором поруки від 26.07.2006 року, де поручителем виступила ОСОБА_2 .

Однак, відповідачі своїх зобов`язань з повернення позики не виконали. Також Банк зазначав, що накладення арешту стане стимулюванням Боржників щодо виконання боргових зобов`язань перед банком та гарантією виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2024 року було відмовлено у задоволенні заяви представника АТ «Райффайзен Банк» про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі представник АТ «Райффайзен Банк» просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у період дії воєнного стану Банк позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки - квартири за адресою: АДРЕСА_2 , однак у разі задоволення позовних вимог, у АТ «Райффайзен Банк» виникає право на звернення стягнення на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Таким чином, у разі невжиття заходів забезпечення позову існує ймовірність відчуження майна, що унеможливить виконання рішення суду за рахунок іншого майна боржника.

Сторони про розгляд справи на 14.05.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Сповіщення сторін у справі було здійснено за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року № 28.

10.05.2024 року від представника АТ «Райффайзен Банк» на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта та його представника.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника АТ «Райффайзен Банк» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом АТ «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 014/0075/74/61263 від 26.07.2006 року в загальній сумі 1119804,57 грн.

Згідно ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову передбачено ч. 1 ст. 150 ЦПК України; відповідно до положень даної норми процесуального права позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позову, підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів (Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», надалі Постанова).

Заходи забезпечення позову визначаються, виходячи із засад розумності, співмірності та враховуючи конкретні обставини справи.

Відповідно до п. 4 Постанови суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Колегією суддів враховано, що Верховний Суд у постанові від 04.04.2023 року по справі №907/268/22 наголошував на тому, що метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення прозову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні ст. 176 ЦПК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 дійсно виник спір з приводу стягнення заборгованості за Кредитним договором № 014/0075/74/61263 від 26.07.2006 року, на загальну суму 1119804,57 грн., тобто пред`явлені Банком вимоги є майновими.

Згідно п. 2.1 Кредитного договору №014/0075/74/61263, кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі у заставу передано однокімнатну квартиру, загальною площею 34,7 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

У п. 1.2. Договору поруки сторони договору встановили, що Поручитель ОСОБА_2 на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед Кредитором відповідати по зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникли з умов кредитного договору № 014/0075/74/61263 від 26.07.2006 року, у повному обсязі цих зобов`язань.

Перебування, станом на час розгляду заяви про забезпечення позову, однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в іпотеці АТ «Райффайзен Банк», підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційна довідка №542301916 від 12.01.2024 року.

За змістом ст. ст. 575, 577 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що виконання можливого рішення суду з приводу стягнення заборгованості по кредитному договору вже забезпечено договором іпотеки.

Колегія суддів також зазначає, що у п. 4.8 постанови Верховного Суду від 24.05.2021 року у справі № 910/3158/20 міститься висновок, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або кошти, суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися коштами або майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, коштів або про стягнення коштів. Сума арештованих коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (до такого висновку дійшов Верховний Суду в пункті 8.9 постанови Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20 та у пункті 22 постанови від 25.09.2020 року у справі № 925/77/20).

У даному випадку майно, на яке просить накласти арешт Банк - будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не є предметом спору.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що стимулювання відповідачів погасити борг шляхом накладення арешту на інше їх нерухоме майно, яке не є предметом позовних вимог, при недоведеності позивачем співмірності заходів забезпечення позову, за обставин вже перебування в іпотеці Банка нерухомого майна, належного відповідачу ОСОБА_1 , суперечить меті застосування заходів забезпечення позову, та унеможливлює задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги представника АТ «Райффайзен Банк» про те, що у період дії воєнного стану Банк позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки - квартири за адресою: АДРЕСА_2 , колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Так, дійсно, згідно Закону України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Верховна Рада України постановила розділ VІ «Прикінцевих положень» Закону України «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст. ст. 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Однак, вказані норми не порушують права Банку, оскільки є тимчасовими, та у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2024 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27 травня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе