ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8307/24 Справа № 205/2968/24 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Єлізаренко І.А.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що згідно обмінного ордера № 134, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, ОСОБА_5 , на сім`ю із чотирьох осіб, у тому числі і на ОСОБА_3 (далі Відповідач) було надано право заняття у порядку обміну, житлового приміщення 46, 99 кв.м., яке складається з трьох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вищевказаного ордеру на вказану квартиру, були прописані: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Відповідно до довідки від 18 листопада 2014 року, із квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , були виписані особи в наступний проміжок часу: ОСОБА_5 виписаний 31 серпня 1991 року, ОСОБА_6 , виписана 06 грудня 1999 року, ОСОБА_7 виписаний 28 липня 1991 року.

Далі позивач зазначає, що вона, ОСОБА_1 , перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 1991 року по 14 вересня 1998 року та від цього шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і з 12 травня 1995 року разом із своїм сином були зареєстровані та фактично проживають і зараз за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, з травня 2010 року і по теперішній час ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за останнім зареєстрований житловий будинок у АДРЕСА_2 , де він і мешкає. До того ж відповідач за весь час не проживання у вищевказаній квартирі не бере участі у витратах, оскільки фактично там не проживає, всі витрати у тому числі і комунальні послуги сплачуються тільки нею, позивачем по даній справі.

Отже, у зв`язку з тим, що відповідач більше 14 років не проживає в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому останній підлягає визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, через те, що більше шести місяців в спірному приміщенні не проживає без поважних причин.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та надати дозвіл ОСОБА_1 на зняття з реєстраційного місця проживання ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що згідно обмінного ордеру на житлове приміщення №134, виданого 25 березня 1987 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_3 була надана ОСОБА_5 на сім`ю із чотирьох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , але у такому житловому будинку фактично не проживає з травня 2010 року, що підтверджується відповідним Актом про не проживання за місцем реєстрації від 02 лютого 2024 року, який підписаний двома сусідами та головою правління ОСББ «Ведика«Діївська 46».

Судом також встановлено, що ОСОБА_8 перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 1991 року по 14 вересня 1998 року та від цього шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно розпорядження Дніпропетровського міського голови № 897-р від 26 листопада 2015 року вулицю АДРЕСА_4 .

Також, судом встановлено, що ОСОБА_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 12 травня 1995 року, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади від 03 березня 2024 року.

Згідно довідки про склад сім`ї та місце реєстрації № 14193 від 18 листопада 2014 року третя особа та син позивача ОСОБА_4 також зареєстрований з 12 травня 1995 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_8 у зв`язку з укладанням шлюбу 26 лютого 2022 року із ОСОБА_9 змінила прізвище з ОСОБА_10 на ОСОБА_11 .

Також, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2014 року в задоволені позову ОСОБА_8 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: КЖЕП № 25 Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, було відмовлено у задоволені позовних вимог, а рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2014 року в частині обґрунтування підстав відмови у задоволені позовних вимог змінено, а в іншій частині рішення було залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач вселився до квартири на законних підставах. Позивачем не надано достатніх, допустимих та достовірних доказів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців саме без поважної причини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.

Також у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України за №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Суд із вказаного приводу зазначає, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Доводи апеляційної скарги про те, що не проживання з травня 2010 року та відсутність будь-якого інтересу відповідача до вказаної квартири (припинення спілкування з сином, не сплата витрат на утримання житла та не сплата за комунальні послуги, відсутність будь-яких особистих речей Відповідача в квартирі) свідчить про відсутність поважних причин не проживання в даній квартирі більше шести місяців, колегія суддів відхиляє, оскільки належних та допустимих доказів не проживання відповідача у вказаній квартирі матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що відповідач не проживає у квартирі більше шести місяців саме без поважної причини, позивачем ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній інстанції надано не було.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

І.А. Єлізаренко