21.10.2024 Єдиний унікальний номер 205/2886/24
Справа № 205/2886/24
Провадження № 2/205/2193/24
21 жовтня 2024 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Федотової В.М.,
при секретарі Киричок Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди,
У березні 2024 року представник позивача адвокат Забара А.В. звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою.
Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить стягнути із відповідача на користь позивача подвійну суму грошових коштів, сплачених згідно попереднього договору від 20.01.2024 року у розмірі 10 000 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та судові витати по справі.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.04.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 надав суду заяву у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило.
Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі.
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 20.01.2024 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 336 (а.с. 13).
Вказана земельна ділянка належить відповідачу ОСОБА_2 (п. 1.2. Договору).
Сторони договору також погодили вартість вказаної земельної ділянки, яка складає 457 415,02 грн., (п. 2.2. Договору), а також домовились, що основний договір буде посвідчено у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідової В.О., яка веде свою діяльність за адресою: АДРЕСА_2 (п. 2.7. Договору).
Відповідно до п. 3.3. Договору при підписанні цього договору сторони посвідчують про сплату попередньо оплаченої суми 5 000,00 грн., в рахунок платежів за договором купівлі-продажу та в підтвердження прийняття на себе зобов`язань по оплаті. Своїми підписами на цьому договорі сторони підтверджують факт передачі попередньо оплаченої суми від покупця продавцю (а.с. 13).
Як вбачається із п. 4.2. Договору, якщо основний договір не буде укладений з вини продавця, він зобов`язується повернути покупцю попередньо оплачену суму в подвійному розмірі протягом двох тижнів (а.с. 13).
Позивач зазначає, що основний договір купівлі-продажу між позивачем та відповідачем у передбачений строк не було укладено саме з вини відповідача, оскільки відповідач, всупереч умовам Договору, свого обов`язку перед позивачем не виконав, у погоджений сторонами строк до нотаріуса не з`явився, грошові кошти позивачу не повернув, натомість 28.02.2024 року продав вказану земельну ділянку іншій особі, про що позивача не повідомив.
Згідно п. 5.4. Договору спори, що можуть виникнути між сторонами при виконанні цього договору, вирішуватимуться ними в судовому порядку (а.с. 13).
Позивач зазначає, що перебував у стресовому стані, зазнав душевних страждань та хвилювань через недобросовісну поведінка відповідача, який порушив умови попереднього договору навіть не повідомивши про це позивача.
Надаючи правову оцінку фактичним відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони відповідно ст. 627 ЦК України вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, але свобода договору не має абсолютного характеру і не безмежна з огляду на неможливість для сторін згідно ст. 6 ЦК України відступити в договорі від імперативних положень актів цивільного законодавства, а також, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Відповідно до частини 3 статті 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії.
Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 551/980/19 та від 15.07.2020 року в справі № 205/5667/16-ц.
Суд встановив, що зобов`язання за попереднім договором між сторонами припинились, оскільки основний договір між ними не було укладено у строк, обумовлений у попередньому договорі.
В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вбачається із п. 4.2. Договору, якщо основний договір не буде укладений з вини продавця, він зобов`язується повернути покупцю попередньо оплачену суму в подвійному розмірі протягом двох тижнів (а.с. 13).
Таким чином, оскільки основний договір купівлі-продажу земельної ділянки у встановленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані позивачем відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000 грн. підлягають поверненню позивачу у подвійному розмірі, відповідно до умов договору.
Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.
Поняття моральної шкоди (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України.
Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових прав, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Згідно із ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи/або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення
Право на відшкодування моральної шкоди закріплено і в Конституції України, згідно з якою громадяни мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди: завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації про громадянина та членів його сім`ї; завданої громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади; завданої безпідставним засудженням громадян.
Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.
Виходячи з аналізу ст. 1167 ЦК України зобов`язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювана шкоди; причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вини заподіювана шкоди.
Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
У пунктах 49-51 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зазначено, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
В позовній заяві позивач зазначає, що моральна шкода завдана йому недобросовісною поведінкою відповідача, який порушив умови попереднього договору навіть не повідомивши про це позивача, у зв`язку з чим позивач перебував у стресовому стані, зазнав душевних страждань та хвилювань. Окрім того, уклавши попередній договір позивач припинив шукати будь-які інші земельні ділянки для покупки, оскільки був впевнений у добросовісності відповідача.
Таким чином суд, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування завданої моральної шкоди позивачу є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані та здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги задоволення позовних вимог, а тому судові витрати у розмірі 2 422,40 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15-16, 526, 570, 610, 612, 626, 628, 629, 635 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 76-81, 89, 141, 247, 258-259, 263-266, 280, 282, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошові кошти за попереднім договором від 20.01.2024 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 2 422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Сторони по справі:
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 : зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено 31 жовтня 2024 року.
Суддя: Федотова В.М.