Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

24 жовтня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі - Майор Ю.В.

за участі:

представника позивача - Свида О.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , поданої в особі представника - адвоката Свида Олександра Георгійовича до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Свида Олександра Георгійовича звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що ОСОБА_1 є одноособовою власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально завіреним договором купівлі-продажу від 12.07.2005 року та зареєстровано в реєстрі за №3-2277, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8016971 від 10.08.2005 року. У вказаній квартирі проживає одна, самостійно платить всі комінальні платежі та дбає за збереження своєї нерухомості.

Позивач вказує, що також у даній квартирі зареєстровані громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак вони вже більше року не проживають в даній квартирі та не приймають участі у сплаті комунальних платежів за неї, особистих речей в квартирі не має і де вони зараз проживають позивачу невідомо.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не проживають в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин про що складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 31.08.2023 року №2023-10. Акт було підписано свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та завірений печаткою головою ОСББ «Грушевського 37-Зірка» ОСОБА_7 .

Також головою ОСББ «Грушевського 37-Зірка» ОСОБА_7 довідкою від 05.09.2023 року №2023-11 підтверджено факт не проживання громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач стверджує, що відповідачі не доглядають за квартирою, не надають матеріальної допомоги на утримання даного майна та без поважних причин не проживають у квартирі, понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України та відповідно втратили право користування житловим приміщенням, що належить позивачу ОСОБА_1 .

Оскільки відповідачі за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживаєють понад рік, але залишаються зареєстрованими за вказаною адресою, добровільно не знялися з реєстрації місця проживання, позивач просить суд ухвалити рішення яким визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) по АДРЕСА_1 .

Виклад позицій сторін по справі:

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених в позовній заяві. Просив суд позов задовольнити та визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала доводи представника, зазначила, що донька її ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 тривалий час , а саме з 2016 року не проживають в її квартирі. Між нею та донькою відбулась сварка, після якої донька з онукою не проживають в її квартирі. Вказує на те, що донька хоче відібрати від неї квартиру, звертається відносно неї зі скаргами в поліцію, а тому просила суд визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово була повідомлена у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив.

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» за №105, №813, №109, №273, №934 та №620.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради в призначене судове засідання не з`явився, подав до суду висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому та заяву про розгляд справи без їх участі.

Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Заяви, клопотання.

19.01.2024 року представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без участі.

17.05.2024 року представник позивача подав до суду клопотання про залучення до справи третьої особи без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

05.09.2024 року представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради подав до суду висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому.

23.09.2024 року представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради подав до суду заяву про розгляд справи без участі.

23.10.2024 року представник позивача подав до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

23.10.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

19.03.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

20.05.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

Заслухавши вступне слово позивача та представника позивача , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона по-силається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з вла-сної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи встановлені судом:

Судом встановлено, що 12.07.2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівкою А.В., згідно умов якого ОСОБА_9 купила квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.07.2005 року, зареєстрованим в реєстрі за №3-2277, копія якого приєднана до матеріалів справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 на праві приватної власності належить квартира по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3-2277 від 12.07.2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8016971 від 10.08.2005 року, копія якого приєднана до матеріалів справи.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_9 присвоєно прізвище « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 20.11.2006 року, копія якого приєднана до матеріалів справи.

Факт непроживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується даними довідки про не проживання виданої головою ОСББ «Грушевського 37-Зірка» ОСОБА_7 №2023-11 від 05.09.2023 року, згідно якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживають більше року та даними Акту про не проживання особи (осіб) за місцем реєстрації від 31.08.2023 року №2023-10 виданого головою ОСББ «Грушевського 37-Зірка» ОСОБА_7 , з якого вбачається, що мешканцями будинку АДРЕСА_1 , а саме сусідами, що підписались власноручно - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 31.08.2023 року складено акт про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , більше року не проживають у квартирі по АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що згідно наданого висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 04.09.2024 року №751/17/01-12 враховуючи інтереси дитини Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житлом, а саме, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки у разі задоволення вищезгаданого позову будуть порушені житлові права малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що заява на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 була подана матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_2 , згода власниці квартири на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 не надавалася, що підтверджується довідкою виданою Відділом реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради від 07.10.2024 року №2346/03.4-06, копія якої долучена до матеріалів справи.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яке на праві власності належить позивачам.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Нормативно-правове обгрунтування:

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою закону визначено також способи захисту цивільних прав та інтересів та визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст.316,317,319,321ЦКУкраїни).

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника,у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ч.2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР є членом сім`ї власника квартири по АДРЕСА_1 та вселилась, як член сімї власника і проживала разом із позивачем у цьому житловому приміщенні, вела спільне господарство.

Таким чином, з огляду на сутність встановлених правовідносин підлягають до застосування до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України.

Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, домовленості між нею та відповідачем щодо права користування житлом відсутні.

Окрім того вказане підтверджено і даними довідки про не проживання виданої головою ОСББ «Грушевського 37-Зірка» ОСОБА_7 №2023-11 від 05.09.2023 року, згідно якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою реєстрації у кв. АДРЕСА_1 не проживають більше року та даними Акту про не проживання особи (осіб) за місцем реєстрації від 31.08.2023 року №2023-10 виданого головою ОСББ «Грушевського 37-Зірка» ОСОБА_7 , з якого вбачається, що мешканцями будинку АДРЕСА_1 , а саме сусідами, що підписались власноручно - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 31.08.2023 року складено акт про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , більше року не проживають у квартирі по АДРЕСА_1 .

Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України

Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в домоволодінні, чи право відповідача на збереження права на житло при її відсутності за місцем проживання.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому приміщенні відповідача ОСОБА_2 у позивача виникають перешкоди у розпорядженні правом власності.

За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині судом не встановлено.

Щодо позовних вимог пзивача про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) по АДРЕСА_1 , суд виходить з такого.

Згідно з ч.ч. 1,2, 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачіві) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Станом на час звернення позивачем до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 останній виповнилося 8 років.

З матеріалів справи вбачається, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом під час розгляду справи, ОСОБА_3 наразі проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 .

На час вибуття із спірного житла ОСОБА_3 є малолітньою особою, яка самостійно не може визначати своє місце проживання.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Підстава, на якій місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини, Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).

ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Так, втрата триваючих зв`язків відповідача малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із спірним житлом відбулася не через її власне волевиявлення, оскільки вона, будучи малолітньою дитиною почала проживати з матір`ю в іншому житлі.

Враховуючи принцип пропорційності між застосовуваним заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав особи в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, з метою захисту прав дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є онукою позивача, на даний час є малолітньою та має право на користування квартирою за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем.

Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем її реєстрації. З вказаних підстав, доводи позивача про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання свого батька або матері і повинна бути там зареєстрована, є необґрунтованими.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц.

Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_3 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на даний час зареєстрована, встановивши, що через свій малолітній вік вона не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно та беручи до уваги висновок виконавчого комітету Ужгородської міської ради, що недоцільно визнавати малолітню ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд вважає, що в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , яка є законним представником неповнолітньої ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно відмовити.

З огляду на викладене , позов ОСОБА_1 , поданої в особі представника - адвоката Свида Олександра Георгійовича до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом підлягає до часткового задоволення .

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, з огляду на те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_3 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на даний час зареєстрована, встановивши, що через свій малолітній вік вона не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно та беручи до уваги висновок виконавчого комітету Ужгородської міської ради, що недоцільно визнавати малолітню ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з підстав та мотивів викладених вище.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України ,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, і питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Однак, вимоги про стягнення судових витрат з відповідачів позивач не заявила, тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

В силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 270, ч. 2 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Керуючись ст.ст.12,13,76-89,95,258,259,263-265, 280-284 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 , поданої в особі представника - адвоката Свида Олександра Георгійовича до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (мешканка АДРЕСА_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ), яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ).

Дата складання повного тексту судового рішення 04.11.2024.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца