ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» лютого 2024 року

м. Харків

справа № 641/6788/23

провадження № 22ц/818/684/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю. М., Яцини В. Б.

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 , представниці особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року в складі судді Ященко С.О.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 16 вересня 2023 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від нього позику в сумі 1 097 058,00 грн, що на день укладення цього договору становило 30 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України зі строком повернення до 09 жовтня 2023 року.

Вказав, що ОСОБА_2 порушив свій обов`язок і у встановлений договором строк позику не повернув.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 16 вересня 2023 року в розмірі 1 097 058,00 грн.

21 листопада 2023 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали мирову угоду, відповідно до умов якої:

1. ОСОБА_2 визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та зобов`язується в строк до 10 грудня 2023 року добровільно сплатити ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 1 097 058,00 грн.

2. Якщо ОСОБА_2 у визначений пунктом 1 строк не сплатить ОСОБА_1 суму боргу, з нього додатково підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 штраф у сумі 100 000,00 грн, а ухвала суду по справі № 641/6788/23 про затвердження цієї мирової угоди підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням суми штрафу, передбаченої цим пунктом.

3. Наслідки затвердження мирової угоди сторонам роз`яснені та зрозумілі.

4. Мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом.

5. Мирова угода складена у трьох примірниках: один примірник - для суду, один примірник - для позивача, один примірник - для відповідача.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по цивільній справі № 641/6788/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у відповідності до умов якої:

1. ОСОБА_2 визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та зобов`язується в строк до 10 грудня 2023 року добровільно сплатити ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 1 097 058,00 грн.

2. Якщо ОСОБА_2 у визначений пунктом 1 строк не сплатить ОСОБА_1 суму боргу, з нього додатково підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 штраф у сумі 100 000,00 грн, а ухвала суду по справі № 641/6788/23 про затвердження цієї мирової угоди підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням суми штрафу, передбаченої цим пунктом.

3. Наслідки затвердження мирової угоди сторонам роз`яснені та зрозумілі.

4. Мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом.

5. Мирова угода складена у трьох примірниках: один примірник - для суду, один примірник - для позивача, один примірник - для відповідача.

Провадження по цивільній справі № 641/6788/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості закрито.

На вказану ухвалу суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував того, що умови мирової угоди суперечать закону та порушують її права, свободи та інтереси, як дружини відповідача, яка не приймала участі у розгляді даної справи та її не повідомлено про розгляд справи. Зазначила, що з 18 квітня 2003 року вона з ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі. З вересня 2022 року шлюбно-сімейні відносини фактично припинені. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2023 року шлюб між ними розірвано. Вказала, що на теперішній час в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа № 644/8403/23 за її позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Вважала, що на момент укладення договору позики, мирової угоди вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 і наявність боргових зобов`язань у нього за оскаржуваною ухвалою може в подальшому призвести до врахування при поділі майна подружжя, як спільних боргових зобов`язань подружжя у справі № 644/8403/23 про поділ спільного майна подружжя, а також може призвести до виникнення права у ОСОБА_2 на зворотну вимогу (регрес) до неї. Посилалася на те, що жодного відношення до договору позики від 16 вересня 2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вона не має. Згоди як дружина не надавала. Вказаний договір позики не був укладений в інтересах сім`ї. Кошти, отримані ОСОБА_2 в розмірі 1 097 058,00 грн, не були використані в інтересах сім`ї. Вказала, що наразі відкрито виконавче провадження № 73585139 від 12 грудня 2023 року щодо примусового виконання оскаржуваної ухвали, у зв`язку з чим приватний виконавець безпідставно з`являється до неї на роботу, вимагає документи на товар та магазини від адміністрації Торгового Центру «Барабашово», які не мають жодного відношення до ОСОБА_2 , фактично перешкоджає їй в здійсненні підприємницької діяльності. Посилалася на те, що суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжити судовий розгляд, оскільки умови мирової угоди суперечать закону та порушують права та охоронювані законом інтереси інших осіб. Крім того, мирова угода укладається на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. Вважала, що мирова угода не містить жодних поступок з боку кожної сторони.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В суді апеляційної інстанції представниці ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Акцентували увагу суду на тому, що цією мировою угодою порушуються права ОСОБА_3 . Разом з тим, не заперечували проти того, що грошові кошти за договором позики не використовувалися в інтересах сім`ї, позов щодо поділу майна подружжя не розглянуто, дії приватного виконавця Тараніна Г. М. не оскаржувала.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 необхідно закрити.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що умови мирової угоди не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому наявні підстави для визнання мирової угоди та закриття провадження у справі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 вересня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 1 097 058,00 грн, що на день укладення цього договору становить 30 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцю готівкою в строк до 09 жовтня 2023 року з урахуванням встановленого офіційного Національним банком України курсу гривні по відношенню до долару США у разі його збільшення по відношенню до курсу, зазначеного в пункті 1 цього договору на момент повернення позики (її відповідної частини) (а.с.2).

21 листопада 2023 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали мирову угоду, відповідно до умов якої:

1. ОСОБА_2 визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та зобов`язується в строк до 10 грудня 2023 року добровільно сплатити ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 1 097 058,00 грн.

2. Якщо ОСОБА_2 у визначений пункті 1 строк не сплатить ОСОБА_1 суму боргу, з нього додатково підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 штраф у сумі 100 000,00 грн, а ухвала суду по справі № 641/6788/23 про затвердження цієї мирової угоди підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням суми штрафу, передбаченої цим пунктом.

3. Наслідки затвердження мирової угоди сторонам роз`яснені та зрозумілі.

4. Мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом.

5. Мирова угода складена у трьох примірниках: один примірник - для суду, один примірник - для позивача, один примірник - для відповідача.

До суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою ОСОБА_3 надала копію адресованої їй вимоги виконавця по виконавчому провадженню № 73585139 від 12 грудня 2023 року з примусового виконання ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року у справі № 641/6788/23 про затвердження мирової угоди, в якій міститься вимога у строк до 3-х днів з дня отримання вимоги надати: інформацію про усе майно (грошові кошти, ювелірні вироби, рухоме та нерухоме майно тощо) боржника ОСОБА_2 , яке перебуває у її володінні у тому числі на праві спільної сумісної власності із зазначенням частки боржника у спільному майні, а також документальні підтвердження походження такого майна; документальні підтвердження щодо здійснення підприємницької діяльності у приміщеннях (торгівельних площах) Приватного акціонерного товариства «Концерн АВЕК та КО» у м. Харкові (Торговий центр «Барабашово») із зазначенням номера чи іншої ідентифікуючої ознаки такого приміщення та його місцезнаходження (а.с.52-53).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду.

Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України»).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ у справі «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справі «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказана норма кореспондується з частиною першою статті 352 ЦПК України згідно з якою учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція статті 352 ЦПК України у системному тлумаченні з частиною першою статті 17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому статтею 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 2-1296/11 (провадження № 61-7666св22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), усуваючи законодавчий недолік, погодилася із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя».

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Звертаючись із апеляційною скаргою ОСОБА_3 посилалася на те, що умови мирової угоди суперечать закону та порушують її права, свободи та інтереси, як дружини відповідача, яка не приймала участі у розгляді даної справи та її не було повідомлено про розгляд справи.

Зазначила, що з 18 квітня 2003 року вона з ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі. З вересня 2022 року шлюбно-сімейні відносини фактично припинені. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2023 року шлюб між ними розірвано.

Вважала, що на момент укладення договору позики, мирової угоди вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Наявність боргових зобов`язань у нього за оскаржуваною ухвалою може в подальшому призвести до врахування при поділі майна подружжя, як спільних боргових зобов`язань подружжя у справі № 644/8403/23 про поділ спільного майна подружжя, так і може призвести до виникнення права у ОСОБА_2 на зворотну вимогу (регрес) до неї.

Разом з тим посилалася на те, що будь - якого відношення до договору позики від 16 вересня 2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вона не має. Згоди як дружина не надавала. Вказаний договір позики не був укладений в інтересах сім`ї. Кошти, отримані ОСОБА_2 в розмірі 1 097 058,00 грн, не були використані в інтересах сім`ї.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом спору у цій справі є вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 1 097 058,00 грн за договором позики від 16 вересня 2023 року. В пункту 5 договору позики від 16 вересня 2023 року вбачається, що позичальник відповідає за повернення позики усім своїм майном, яке виступає гарантією повернення позики.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по цивільній справі № 641/6788/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у відповідності до умов якої:

1. ОСОБА_2 визнає позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та зобов`язується в строк до 10 грудня 2023 року добровільно сплатити ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 1 097 058,00 грн.

2. Якщо ОСОБА_2 у визначений пунктом 1 строк не сплатить ОСОБА_1 суму боргу, з нього додатково підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 штраф у сумі 100 000,00 грн, а ухвала суду по справі № 641/6788/23 про затвердження цієї мирової угоди підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням суми штрафу, передбаченої цим пунктом.

3. Наслідки затвердження мирової угоди сторонам роз`яснені та зрозумілі.

4. Мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом.

5. Мирова угода складена у трьох примірниках: один примірник - для суду, один примірник - для позивача, один примірник - для відповідача.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Такий правовий висновок висловлений Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Означене судове рішення вирішує спір між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості в розмірі 1 097 058,00 грн за договором позики від 16 вересня 2023 року.

Таким чином, оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалось, оскільки підставою цього позову є боргові зобов`язання, що виникли у зв`язку із наданням коштів без визначення цілі. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено наявність зобов`язання, що випливає із договору позики, за яким борг не повернуто. Отже позивач має право на його повернення у судовому порядку та стягнення суми боргу з відповідача.

Також суд апеляційної інстанції враховує те, що інших обставин, окрім правової природи укладеного між сторонами договору та факту його виконання/невиконання, судом першої інстанції не установлювалось, висновків про права та обов`язки скаржниці у встановлених правовідносинах ухвала суду не містить, відсутні такі висновки і в резолютивній частині судового рішення.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 755/6545/18-ц (провадження № 61-11321св21).

Разом із цим суд апеляційної інстанції вважає, що посилання ОСОБА_3 на вчинення позивачем дій на підставі цього судового рішення не свідчать про порушене її право, оскільки у разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Якщо особа, яка вважає себе власником чи співвласником майна вказує, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то за наявності спору таке питання потребує судового розгляду з огляду на положення СК України.

Матеріали справи не містять даних про наявність у ОСОБА_3 суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу щодо вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 16 вересня 2023 року. Отже, заявниця не має прав чи охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 23 листопада 2023 року.

Мотивувальна та резолютивна частини оскаржуваної ухвали суду першої інстанції не містить висновків про права, свободи, інтереси та обов`язки особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, а спір за позовом вирішено судом в межах заявлених вимог, наведених підстав та наданих доказів.

Отже, суд першої інстанції не вирішував питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки ОСОБА_3 , тому апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження.

Викладені в апеляційній скарзі аргументи ОСОБА_3 щодо порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, як дружини відповідача не спростовують наявність у відповідача у цій справі боргових зобов`язань та не вказують на те, що судовим рішенням у справі вирішено питання про права та інтереси особи, яка звертається із апеляційною скаргою. Окрім як прийняття судового рішення щодо виконання грошового зобов`язання у примусовому порядку, інших питань, зокрема, про майнові права подружжя, судом не вирішувалось.

Врахувавши, що ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу у справі, в якій вона не брала участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України, що не позбавляє ОСОБА_3 звернутися з самостійним позовом за захистом прав, якщо вона вважає їх порушеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 закрито, то немає підстав для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.362, 367, 368, 381-384, 389 ЦПК України

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2023 року в складі судді Ященко С.О. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді

Ю. М. Мальований

В. Б. Яцина

Повний текст ухвали складено 14 лютого 2024 року.