Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1157/24 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 48 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників у місті Житомирі цивільну справу №935/1157/24 за позовом ОСОБА_1 до Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення коштів в порядку регресу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янчук В.В. у місті Коростишів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив стягнути кошти в порядку регресу в сумі 8 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 04 січня 2022 року головним державним виконавцем Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Осіпчук І.В. в ході проведення виконавчих дій відповідно до доручення, виданого 04 січня 2022 року начальником відділу Брусилівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Вангородським С.М., під час примусового виконання виконавчого листа №2-2938, виданого Корольовським районним судом міста Житомира від 23 листопада 2010 року про стягнення боргу у розмірі 25 861,96 грн солідарно, було вилучено належний ОСОБА_2 автомобіль марки «ЗАЗ ДЕУ» д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом винесення постанови про опис та арешт майна.

Державному виконавцю було роз`яснено, що борг погашено ще в 2013 році та було надано копію квитанції про сплату боргу боржником.

14 січня 2022 року ОСОБА_2 подано заяву до Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) з клопотанням про повернення йому вилученого автомобіля, однак заява залишена без розгляду Вважаючи такі дії державного виконавця незаконними, їх було оскаржено до суду.

Ухвалою Корольовського районного суду у місті Житомирі від 02 серпня 2022 року у справі 32-2938/10 скаргу ОСОБА_2 задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанову головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Осіпчук І.В. від 04 січня 2022 року про опис та арешт майна під час примусового виконання виконавчого листа №2-2938.

Також було оскаржено до суду і бездіяльність державного виконавця щодо не розгляду заяви про повернення автомобіля.

Ухвалою Корольовського районного суду у місті Житомирі від 02 серпня 2022 року у справі №2-2938/10 скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність Брусилівського відділу ДВС у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (місто Хмельницький) щодо не розгляду заяви від 14 січня 2022 року, зобов`язано її розглянути.

Однак, рішення суду не виконано і автомобіль до даного часу ОСОБА_2 не повернуто, його місцезнаходження невідоме. Вказане авто із 23 березня 2019 року перебував в оренді відповідно до договору оренди від 23 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Отрищенком О.І. Плата за один день оренди автомобіля згідно вищевказаного договору становить 1000 грн. У зв`язку із вилученням автомобіля та неможливістю його використання згідно умов договорів, позивач, як орендар, перестав виплачувати ОСОБА_2 орендну плату. За період з 23 серпня 2023 року і по 30 серпня 2023 року утворилася заборгованість у сумі 8 000,00 грн.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 лютого 2024 року у справі №275/5/24 позов ОСОБА_2 задоволено та стягнуто на його користь із ОСОБА_1 8 000,00 грн заборгованості по оплаті за договором оренди автомобіля.

12 березня 2023 року позивачем добровільно виконано рішення Брусилівського районного суду Житомирської області та сплачено ОСОБА_2 вказані кошти.

Зазначає, що орендованим автомобілем позивач не користувався у зв`язку із неправомірними діями працівників ВДВС, він поніс матеріальні витрати, а тому він має право на відшкодування завданих збитків із відповідача у порядку регресу.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, він подав апеляційну скаргу, вважає що рішення суду прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд не дав належної оцінки його доказам та не застосував до даних правовідносин вимоги статей 22, 1166, 1173, 1174, 1191 ЦК України. У ході судового розгляду було доведено всі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка відповідача, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника, збитками і вина.

Вказує, що протиправність та винність дій відповідача, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками підтверджено наданими доказами, а саме копією договору оренди від 23 березня 2019 року укладеного між ним та ОСОБА_2 , копією ухвали Корольовського районного суду міста Житомира від 02 серпня 2022 року у справі №2-2938/10, копією рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 лютого 2023 року у справі №275/5/24 та копією розписки про отримання коштів ОСОБА_2 .

Звертає увагу суду на те, що місцевий суд зазначив, що підставою для відмови в задоволенні позову є те, що позивач не вжив заходів щодо розірвання договору оренди автомобіля, чим порушив принцип заборони суперечливої поведінки та добросовісності під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Однак, на його думку цих принципів він і дотримався, здійснивши виплату ОСОБА_2 кошти в сумі 8 000,00 грн., які він був винен на виконання умов договору.

За таких обставин вважає, що рішення місцевого суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному з`ясуванні обставин справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та 31 жовтня 2024 року справу призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у порушення норм ЦПК України не довів належними та допустимими доказами обставини, на які посилався в обґрунтування позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, мотивуючи наступним.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положеннями статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частинами 1, 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частини 1 статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що в результаті неправомірних дій працівників ВДВС він поніс певні матеріальні втрати, в зв`язку з цим вважає, що має право на відшкодування завданих збитків в порядку регресу, оскільки протиправність таких дій доведена судовими рішеннями.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі №32/421).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Слід звернути увагу, що за загальним правилом регрес являє собою право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим і виникло нове пов`язане саме з регресною вимогою. Тобто у разі регресу виконання первісного зобов`язання має характер правоприпиняючого та одночасно правоутворюючого юридичного факту.

Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , зокрема, з посиланням на положення статі 1174 ЦК України зазначив, що в результаті неправомірних дій працівників ВДВС він поніс певні матеріальні втрати, оскільки у зв`язку з вилученням транспортного засобу, який на праві оренди належить йому, він не міг його використовувати.

Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом 23 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди транспортного засобу, який було посвідчено приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу Отрищенком О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №426.

Відповідно до вказаного договору оренди позивачу було передано в оренду транспортний засіб «ЗАЗ - DAEWOO» р/н НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , виданого 21 вересня 2007 року Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС України в Житомирській області (а.с.6).

Також, згідно укладеного договору оренди сторони визначили, що орендна плата встановлюється в розмірі 1000 грн за добу, строк договору до 23 березня 2022 року (п.п. 4.1; 5.1 договору).

Постановою головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Осіпчук І.В. від 04 січня 2022 року описано та арештовано майно ОСОБА_2 , а саме транспортний засіб «ЗАЗ - DAEWOO» р/н НОМЕР_2 . Вказаний транспортний засіб передано на зберігання ДП «СЕТАМ».

24 березня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено новий договір оренди автомобіля, предметом якого був транспортний засіб ЗАЗ - DAEWOO р/н НОМЕР_2 , із строком оренди до 19 вересня 2022 року (п.4.1 договору).

Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 02 серпня 2022 року у справі №2-2938/10 скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірною та скасовано постанову від 04 січня 2022 року, винесену головним державним виконавцем Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Осіпчук І.В. про опис та арешт майна під час примусового виконання виконавчого листа №2-2938, виданого Корольовським районним судом міста Житомира 23 листопада 2010 року. Ухвала суду набрала законної сили 18 серпня 2022 року (а.с.7-9).

20 вересня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено новий договір оренди автомобіля, предметом якого є транспортний засіб ЗАЗ - DAEWOO р/н НОМЕР_2 , із встановленим строком до 20 вересня 2024 року (п.4.1 договору).

15 червня 2023 року та 05 липня 2023 року державним виконавцем направлено вимоги до ДП «СЕТАМ» щодо повернення ОСОБА_2 транспортного засобу марки «ЗАЗ - DAEWOO» р/н НОМЕР_2 .

У період з 16 червня 2023 року по 17 квітня 2024 року державним виконавцем також направлялися рекомендованою кореспонденцією ОСОБА_2 вимоги забрати зазначений автомобіль(а.с.37-47).

У свою чергу, ОСОБА_2 до відділу ДВС, у відповідь на вищезазначені вимоги державного виконавця, направляв письмові звернення з вимогою доставити цей автомобіль на місце вилучення за адресою: КПП Кочерів та забезпечити присутність працівника виконавчої служби для передачі автомобіля із залученням оцінювача майна для оцінки транспортного засобу (а.с. 28-36).

Також, встановлено, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 лютого 2024 року у справі №275/5/24 тягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість зі сплати орендної плати за договором оренди транспортного засобу від 23 березня 2019 року у сумі 8 000 гривень. Відповідно до відомостей з ЄРДСР рішення суду набрало законної сили 02 квітня 2024 року (а.с.10-11).

У матеріалах справи міститься розписка від 21 березня 2024 року, згідно якої позивач на виконання вищезазначеного рішення сплатив ОСОБА_2 8 000 гривень (а.с.22).

Колегія суддів звертає увагу на те, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби.

Таким чином, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Як підставу для задоволення позову ОСОБА_1 посилається на ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 02 серпня 2022 року (справа №2-2938/10), якою скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано неправомірною та скасовано постанову від 04 січня 2022 року, винесену головним державним виконавцем Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) Осіпчук І.В. про опис та арешт майна під час примусового виконання виконавчого листа №2-2938, виданого Корольовським районним судом міста Житомира 23 листопада 2010 року.

Разом з тим, задоволення скарги на дії державного виконавця не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями такої посадової особи та заподіяною шкодою. В даному випадку доведенню має підлягати та обставина, що саме протиправні дії чи бездіяльність заподіювача шкоди є причиною, а збитки які виникли у потерпілої особи безумовним наслідком такої поведінки особи.

Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 березня 2023 року по справі №752/3839/2022 (провадження №61-11057 св 22).

Проте позивачем не доведено, що діями Коростишівського ВДВС у Житомирському районні Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заподіяно йому шкоду, враховуючи те, що укладаючи нові договори оренди автомобіля ЗАЗ - DAEWOO р/н НОМЕР_2 , а саме 24 березня 2022 року та 20 вересня 2022 року ОСОБА_1 достеменно знав, що вказаний транспортний засіб був арештований постановою головного державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) від 04 січня 2022 року, а також володів інформацією щодо бездіяльності ОСОБА_2 щодо не забирання вказано транспортного засобу, а відтак вільно погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з моменту арешту транспортного засобу, тобто з 04 січня 2022 року по закінчення строку дії договору оренди від 23 березня 2019 року, тобто до 23 березня 2022 року ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій щодо розірвання даного договору, у зв`язку з чим також погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Посилання ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 лютого 2024 року у справі №275/5/24, яким з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість зі сплати орендної плати за договором оренди транспортного засобу від 23 березня 2019 року у сумі 8 000 гривень є необґрунтованими, оскільки вказаним рішенням стягнуто борг за період з 23 серпня 2023 року по 30 серпня 2023 року, тобто у період коли державним виконавцем направлялися листи ОСОБА_2 щодо необхідності забрати автомобіль ЗАЗ - DAEWOO р/н НОМЕР_2 , а відтак саме бездіяльність ОСОБА_2 стала наслідком того, що позивач не міг користуватися транспортним засобом згідно договору оренди.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, оскільки під час розгляду справи позивачем не доведено факту умисного заподіяння шкоди відповідачем, враховуючи положення частини 4 статті 1191 ЦК України, що виключають можливість пред`явлення зворотної вимоги до останнього щодо відшкодування матеріальної шкоди, дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для покладення на відповідача відповідальності по відшкодування такої шкоди за її безпідставністю та недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що неправомірність дій відповідача випливає зі змісту ухвали Корольовського районного суду міста Житомира від 02 серпня 2022 року (справа №2-2938/10, є неприйнятними, оскільки вказаною ухвалою відновлено права позивача.

Інші доводи скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відтак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (пункт 3 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. ст. 258, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 24 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді