ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 676/4537/23

Провадження № 22-ц/4820/809/24

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Дияк Я.А.

за участю представника позивачки адвоката Мєлєкєсцева О.І, представника відповідача адвоката Костюковича Д.К., представника третьої особи адвоката Панченка Д.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №676/4537/23 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою в його інтересах адвокатом Костюковичем Дмитром Карловичем та Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Кам`янець Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року (суддя Швець О.Д., повне судове рішення складено 02 лютого 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Сенс Банк», про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційних скарг і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому вказувала, що 21.11.2007 між її колишнім чоловіком ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №966/266-621-26, за яким ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 500 000 грн з кінцевим терміном повернення не пізніше 18.11.2022. Також, цього ж дня, між позивачкою, як майновим поручителем ОСОБА_3 , та АТ «Сенс-Банк» було укладено іпотечний договір, згідно якого в якості забезпечення виконання основного зобов`язання позивачкою було передано в іпотеку належні їй на праві приватної власності житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором, АТ «Сенс-Банк» здійснило відчуження вищевказаного нерухомого майна, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та здійснила його реалізацію через систему «Сетам» на користь ОСОБА_1 .

Позивачка зазначає, що 28 лютого 2014 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняком В.І. видано виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на належне позивачці майно на підставі іпотечного договору, зазначивши період, за який проводиться стягнення з 12 травня 2008 року по 31 грудня 2013 року, однак рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2022 року (справа №676/6639/19) вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим, постановою Хмельницького апеляційного суду від 06.09.2022 вищевказане рішення було скасовано, а в задоволенні позову відмовлено. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що: стягнення заборгованості за виконавчим написом здійснено за період з 12 травня 2008 року по 31 грудня 2013 року, тобто за період, який перевищує три роки з дня виникнення у кредитора права вимоги, що суперечить нормам статті 88 Закону України «Про нотаріат»; зазначений у виконавчому написі розмір заборгованості не відповідає фактичному розміру невиконаного зобов`язання за кредитним договором; ??подані стягувачем документи не вказують на безспірність заборгованості боржника, а тому вчинений приватним нотаріусом Пруняком В.І. виконавчий напис не підлягає виконанню; ??у позові відмовлено виключно з підстав обрання неефективного способу захисту та через те, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса на момент розгляду справи вже був фактично виконаний. Також, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки позивачка в межах справи №676/6639/19 не заявляла вимоги про визнання договору купівлі-продажу (електронних торгів) недійсними або витребування (повернення) майна або скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, то можливість ефективно захистити та поновити свої права в межах одного провадження без нових звернень до суду є неможливим, що стало єдиною підставою для відмови в позові.

ОСОБА_2 посилається на те, що вказані фактичні обставини, що встановлені Хмельницьким апеляційним судом в межах розгляду справи №676/6639/19 мають преюдиційний характер для розгляду спору і не потребують окремого доказування.

А тому позивачка просила суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на свою користь житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 червня 2023 року накладено арешт на будинок АДРЕСА_2 .

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 ; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0565. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн.

Не погоджуючись з цим рішенням суду АТ «Сенс-Банк» та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Костюкович Д.К., подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі АТ «Сенс-Банк» посилається на те, що відповідно до іпотечного договору від 21.11.2007 ОСОБА_4 як іпотекодавець передала в іпотеку в порядку забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за укладеним ним з банком кредитним договором, належні їй на праві власності об`єкти нерухомого майна, а саме: зазначений в договорі житловий будинок і земельну ділянку. Згідно п. 4.5, 4.7 Іпотечного договору передбачена можливість іпотекодержателя за своїм вибором, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі виконавчого напису нотаріуса. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, реалізація предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Представник Банку вказує, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 основного зобов`язання за кредитним договором, приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняком В.І. на підставі заяви банку було видано виконавчий напис від 28.02.2014 за реєстровим №326 про звернення стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок і земельну ділянку). 05.02.2018 органом ДВС було відкрито виконавче провадження № 55709207 щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса. В рамках вказаного виконавчого провадження було здійснено реалізацію предмета іпотеки у встановленому законом порядку шляхом проведення електронних торгів. ОСОБА_1 на загальних засадах взяв участь у вказаних торгах і в результаті виявився їх переможцем, оплатно набувши у власність реалізований предмет іпотеки (житловий будинок і земельну ділянку), що підтверджується відповідним актом про реалізацію предмета іпотеки від 03.10.2018. На підставі вищевказаного акта про реалізацію предмета іпотеки 19.11.2018 Яцевич Г.В., приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу, видано на ім`я відповідача Свідоцтво за реєстровим №4301, яким посвідчено право власності останнього на житловий будинок, а також Свідоцтво за реєстровим №4303, яким посвідчено право власності відповідача на земельну ділянку. І на підставі вищевказаних свідоцтв державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на придбане нерухоме майно в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказані торги з реалізації спірного майна не оскаржені і не визнані судом недійсними у встановленому законом порядку, а згідно з приписами статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апелянт зазначає, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 06.09.2022 у справі №676/6639/19 апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» (тепер АТ «Сенс-Банк») задоволено частково, рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2022 року за позовом ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк» (тепер АТ «Сенс-Банк»), треті особи: приватний нотаріус Пруняк В.І., ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

АТ «Сенс-Банк» зауважує, що суд помилково вказав на те, що виконавчий напис не підлягає виконанню, адже наявне рішення суду, що набрало законної сили, яким вказаний виконавчий напис залишено в силі, і відповідно всі виконавчі дії також не скасовані, в тому числі і щодо реалізації спірного майна.

Таким чином, на думку представника Банку, суд визнав виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки правомірним, а тому відсутні підстави вважати про порушення прав позивачки виконанням виконавчого напису, адже власник може витребувати своє майно від особи, яка лише незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним, проте ОСОБА_4 не є власником майна, а ОСОБА_1 на законній правовій підставі володіє придбаним нерухомим майном.

Зважаючи на викладене, АТ «Сенс-Банк» просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі, що подана адвокатом Костюковичем Д.К. в інтересах ОСОБА_1 , останній посилається на те, що він набув право власності на спірне майно у цілком правовий спосіб і на підставі закону, а саме, в результаті його придбання на прилюдних електронних торгах, які на сьогодні жодним чином не оскаржені і не визнані судом недійсними у встановленому порядку.

Відповідач наголошує на те, що в розрізі вимог статті 387 ЦК України, відповідач є таким, що законно володіє спірним майном на праві власності і на належних (чинних) правових підставах. Більше того, з детального аналізу приписів статті 388 ЦК України, враховуючи фактичні обставини спірних відносин у цій справі, відповідач у цій ситуації за всіма правовими ознаками і характеристиками є добросовісним набувачем, а передбачені законом виключні підстави як обов`язкові умови для витребування у нього позивачкою спірного майна у цій справі відсутні.

ОСОБА_1 зауважує, що орган ДВС мав достатню правову підставу у вигляді чинного виконавчого документа (виконавчого напису нотаріуса) для примусового відчуження спірного нерухомого майна через електронні торги в рамках відкритого виконавчого провадження. Окрім того, реалізоване спірне нерухоме майно у цій ситуації об`єктивно не може вважатись таким, що вибуло з володіння позивачки не з її волі, адже уклавши Іпотечний договір, в якому міститься відповідне іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, ОСОБА_2 , як сторона договору, висловила свою волю і погодила можливість подальшої примусової реалізації належного їй майна у встановленому законом порядку. Таким чином, воля позивачки як власника на відчуження переданого нею в іпотеку майна чітко виражена нею в Іпотечному договорі, а відтак, у цій справі об`єктивно відсутні підстави вважати, що спірне майно вибуло з її володіння не з її волі.

З урахуванням наведених обставин та чинного Іпотечного договору, на переконання відповідача, ОСОБА_2 у цій справі не має права віндикаційної вимоги до ОСОБА_1 , як набувача спірного майна. Крім того, ОСОБА_1 наголошує, що добросовісно придбавши спірне майно на прилюдних електронних торгах та провівши за придбане майно усі належні грошові розрахунки, він в складі своєї сім`ї законно вступив у володіння таким майном та з дати придбання і станом на сьогодні спірне домоволодіння є єдиним місцем проживання відповідача та членів його сім`ї, до складу якої входять двоє малолітніх дітей.

На думку відповідача, посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на відповідні правові висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 643/17957/15-ц, не є релевантним відносно цієї справи, адже вказані висновки зроблено судом відносно кардинально інших фактичних обставин спірних відносин, які об`єктивно не є подібними до спірних відносин, що склались у цій справі.

Також, в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не надано жодної правової оцінки доводам відповідача про істотний пропуск позивачем встановленого законом строку позовної давності для звернення до суду у даній справі, що є окремою підставою для ухвалення рішення про відмову в позові.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Костюкович Д.К., просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволені позову в повному обсязі.

Відзив від ОСОБА_2 на апеляційні скарги до апеляційного суду не надходив.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Мєлєкєсцев О.І. проти задоволення апеляційних скарг заперечив, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 адвокат Костюкович Д.К. та представник АТ «Сенс-Банк» адвокат Панченко Д.В. підтримали подані ними апеляційні скарги з підстав у них наведених.

Позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належні чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2022 року у справі №676/6639/19 визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Пруняка В.І. від 28 лютого 2014 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №326, таким, що не підлягає виконанню. Стягнено з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 2768 грн 40 коп судового збору.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у цій справі апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» (тепер АТ «Сенс-Банк») задоволено частково. Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 березня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, розподіл судових витрат змінено. В позові ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Цими рішеннями встановлено, що 21 листопада 2007 року між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», і ОСОБА_3 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №966/266-621-26, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 500 000 грн на строк до 18 листопада 2022 року під 13,5% річних.

У той же день, 21 листопада 2007 року, АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Саварчуком В.М. (зареєстровано в реєстрі за №4267), до якого вносилися зміни (далі договір іпотеки). В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 передала банку в заставу належні їй на праві власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями житловою площею 107,4 кв.м, загальною площею 161,1 кв.м і земельну ділянку площею 0,2500 га, які розташовані по АДРЕСА_1 (далі предмет іпотеки).

Із умов п.п. 4.1, 4.5.2, 4.7 договору іпотеки слідує, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 15 грудня 2011 року стягнено з ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсоцбанк» 610 911 грн 18 коп заборгованості за кредитним договором. На підставі цього рішення 19 квітня 2012 року Дніпровський районний суд м. Києва видав виконавчий лист, який перебуває у Кам`янець-Подільському міському відділі державної виконавчої служби на примусовому виконанні (виконавче провадження №34798245). За період з 17 грудня 2013 року до 16 травня 2019 року з доходів ОСОБА_3 на користь банку утримано 41 341 грн 90 коп боргу.

8 січня 2014 року АТ «Укрсоцбанк» направило ОСОБА_5 письмову вимогу №08.206-297/133 від 3 січня 2014 року про усунення порушень зобов`язання за кредитним договором. Одночасно банк попередив позивачку про те, що у разі неповернення ОСОБА_3 заборгованості по кредиту протягом 30 днів з моменту отримання нею цієї вимоги, він змушений буде звернутися з заявою до нотаріуса про вчинення виконавчого напису чи з позовною заявою до суду. ОСОБА_2 отримала цю вимогу 10 січня 2014 року.

26 лютого 2014 року АТ «Укрсоцбанк» подало приватному нотаріусу Пруняку В.І. заяву про вчинення виконавчого напису, до якої були додані: оригінал іпотечного договору та договору про внесення змін до нього, копію кредитного договору, копію вимоги про усунення порушення зобов`язання з поштовим повідомленням про вручення відправлення, копії виписки по рахунку про видачу кредиту, розрахунок заборгованості та довідка банку про перерахування коштів.

На підставі цих документів 28 лютого 2014 року приватний нотаріус Пруняк В.І. вчинив виконавчий напис (зареєстрований у реєстрі за №326), яким запропонував звернути стягнення на належні ОСОБА_5 житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 , для стягнення заборгованості за період з 12 травня 2008 року до 31 грудня 2013 року в загальній сумі 1 009 573 грн 36 коп., у тому числі: 514 317 грн 21 коп. заборгованість по кредиту, 418 761 грн 32 коп. заборгованість по відсоткам, 18 308 грн 02 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 52 476 грн 62 коп. пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 1 488 грн 75 коп. інфляційні втрати за кредитом, 4 221 грн 45 коп. інфляційні втрати за відсотками.

Постановою державного виконавця Кам`янець-Подільського районного відділу державної виконавчої служби Сірої О.В. від 5 лютого 2018 року відкрито виконавче провадження №55709207 з примусового виконання цього виконавчого напису. Під час здійснення виконавчого провадження належні ОСОБА_2 житловий будинок і земельна ділянка були реалізовані шляхом проведення електронних торгів.

Згідно протоколу проведення електронних торгів від 17 вересня 2018 року №357984 переможцем торгів з реалізації предмета іпотеки житлового будинку загальною площею 161,1 кв.м і земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 , став ОСОБА_1 , ціна продажу 399 229 грн 60 коп.

3 жовтня 2018 року державний виконавець Сіра О.В. склала акт про реалізацію предмета іпотеки, на підставі якого 19 листопада 2018 року приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Яцевич Г.В. видала ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 (зареєстровано в реєстрі за №4301) та земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0565 за цією адресою (зареєстровано в реєстрі за №4303).

19 листопада 2018 року Кам`янець-Подільська районна державна адміністрація Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 29053446; рішення про державну реєстрацію від 22 листопада 2018 року №44190772).

20 листопада 2018 року Кам`янець-Подільська районна державна адміністрація Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_1 на житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 29097074; рішення про державну реєстрацію від 26 листопада 2018 року №44236987).

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи постанову про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 у зв`язку із обранням неефективного способу захисту порушеного права, виходив з того, що вчинений приватним нотаріусом Пруняком В.І. виконавчий напис не підлягає виконанню.

Ця постанова апеляційного суду набрала законної сили з дня її прийняття та не була оскаржена у касаційному порядку.

Постановляючи оскаржуване судове рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що належне ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться по АДРЕСА_1 , вибуло з володіння позивачки поза її волею з порушенням норм чинного законодавства, тому наявні підстави для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають норма матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 328 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц наведено висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й має бути доведено в суді.

Встановивши усі обставини справи та оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України надані учасниками справи докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та на користь позивачки від ОСОБА_1 підлягає витребуванню житловий будинок із господарсько-побутовими будівлями та земельна ділянка, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Оцінюючи доводи апеляційних скарг АТ «Сенс-Банк» та ОСОБА_1 щодо помилковості висновку суду першої інстанції про те, що виконавчий напис не підлягає виконанню, адже судовим рішенням виконавчий напис, на підставі якого відбулася реалізація іпотечного майна, залишено в силі і спірне майно за законним виконавчим написом перебуває у законному володіння ОСОБА_1 , судова колегія вважає їх безпідставними.

Так, згідно постанови Хмельницького апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у справі 676/6639/19, що набрала законної сили, встановлено, що «вчинення 28.02.2014 нотаріусом виконавчого напису відбулося за фактом подання банком документів, які визначені Переліком; ці документи свідчать про те, що стягнення заборгованості за виконавчим написом здійснено за період з 12 травня 2008 року по 31 грудня 2013 року, тобто за період, який перевищує три роки з дня виникнення у кредитора права вимоги, що суперечить нормам статті 88 Закону №3425-ХІІ. Водночас, до наданих нотаріусу платіжних документів і довідки про заборгованість не були включені суми, сплачені ОСОБА_3 на виконання рішення третейського суду від 15 грудня 2011 року, зокрема: 17 грудня 2013 року 448 грн 02 коп., 21 січня 2014 року 493 грн 08 коп. Отже, зазначений у виконавчому написі розмір заборгованості не відповідає фактичному розміру невиконаного ОСОБА_3 зобов`язання за кредитним договором; подані стягувачем документи не вказують на безспірність заборгованості боржника, а тому вчинений приватним нотаріусом Пруняком В.І. виконавчий напис не підлягає виконанню».

Враховуючи наведене та оцінивши у відповідності до вимог статі 89 ЦПК України надані учасниками справи та їх представниками докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння позивачки, як власниці, поза її волею і вона має право на витребування такого майна від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині ненадання міськрайонним судом оцінки добросовісності набуття відповідачем права власності на спірне нерухоме майно та порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, виходячи з наступного.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і "майном".

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка саме законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

У справі, яка переглядається, надаючи оцінку обставинам вибуття спірної нерухомості з власності позивачки та набуття відповідачем права власності на неї в контексті його добросовісності, слід звернути увагу, що спірний житловий будинок та земельна ділянка вибула з володіння позивачки поза її волею на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28.02.2014, а ОСОБА_1 набув право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку за результатами електронних торгів, проведених на виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса, який, з огляду на встановлені обставини та висновки апеляційного суду, що викладені у постанові від 06.09.2022 у справі № 676/6639/19, є таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційний суд констатує, що ОСОБА_1 може захистити своє право на отримання сплачених ним відповідно до протоколу електронних торгів від 17.09.2018 №357984 грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця.

За змістом частини 1 статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені обставини справи, у даному випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у відповідача спірної нерухомості, яка вибула з володіння позивачки поза її волею, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін.

Разом з тим, оцінюючи твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав жодної правової оцінки заяві відповідача про застосування строку позовної давності, судова колегія вважає їх такими, що заслуговують на увагу, проте це не призвело до невірного вирішення справи.

Так, Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до зазначених правовідносин, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлено, що право власності на спірне майно: земельну ділянку та житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 відповідно 19 листопада 2018 року та 20 листопада 2018 року.

В 2019 році ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до АТ «Альфа-Банк» (тепер АТ «Сенс-Банк»), треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Пруняк В.І., ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (справа № 676/6639/19).

З позовом у цій справі, що переглядається, до суду ОСОБА_2 звернулася 28 червня 2023 року.

Апеляційний суд виходить з того, що Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, який тривав до 30 червня 2023 року.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позивачкою не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння .

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням судом норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування в межах доводів апеляційний скарг.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційні скарги залишає без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Костюковичем Дмитром Карловичем та Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 травня 2024 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай