Номер провадження: 22-ц/813/4824/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач Департамент праці та соціальної підтримки Одеської міської ради

відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах Департаменту праці та соціальної підтримки Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року

за позовом Департаменту праці та соціальної підтримки Одеської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої суми щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

З позовом про стягнення з ОСОБА_1 надмірно виплаченої суми щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам у розмірі 45000,00 гривень до суду 20.12.2023 звернувся Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач , за допомогою інтернет порталу «Дія» 10.09.2022 зареєструвалась в управлінні соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, разом із дитиною, як внутрішньо переміщені особи , та отримувала відповідну соціальну допомогу, починаючи з 01.09.2022 і до 31.05.2023 у розмірі 5000,00 грн., щомісячно, однак було з`ясовано що відповідача на час введення в Україні воєнного стану , разом з дитиною вже проживала у м. Одесі, вона підпадає під суб`єктність внутрішньо переміщеної особи а тому, надмірно сплачена сума щомісячної адресної допомоги у розмір 45 000,00 грн. підлягає стягненню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (код ) до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) про стягнення надмірно виплаченої суми щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам у розмірі 45000,00 гривень відмовлено повному обсязі..

В обґрунтування оскаржуваного рішення, суд першої інстанції виходив з наступного мотивування, а саме, що місце реєстрації відповідача у м. Мирноград Донецької області ( яке є місцем реєстрації її дитини ) можливо визначати як місце постійного проживання її а місце проживання у м. Одесі як тимчасове проживання на час пологів , народження дитини та догляду за нею. Водночас факт визначення міста Мирнограду як території бойових дій як встановлений факт неможливості повернення особі на місця свого постійного проживання та фактичного вимушеного продовження проживання не у місці постійного проживання саме у наслідок збройної агресії російської федерації , а тому її перебування у місті Одесі після початку повномасштабного вторгнення 24.02.2022 як вимушена мира внутрішньо переміщеної особи. Враховуючи вказані обставини та той факт, що особа вказала при заповненні заяви реальні факти свого постійного проживання до 24.02.2022 року та тимчасового вимушеного проживання , внаслідок чого отримала статус внутрішньо переміщеної особи та грошову допомогу, суд прийшов до висновку, що у даному випадку до встановлених обставин слід застосовувати вимоги ст. 1215 ЦК України , як наявність підстав які не дозволяють здійснювати стягнення безпідставно набутої допомоги по якої виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, що є підставою для відмови у задоволенні відповідних позовних вимог Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Короткий виклад вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Департаменту праці та соціальної підтримки Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму надміру виплачених бюджетних коштів у вигляді щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам у розмірі 45 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначають, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано Перелік № 562 від 07 травня 2022 року, не взяв до уваги Порядок надання правової допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженому ПКМУ №332 від 20.03.2022 року та наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 року, якими визначено, що місто Мирноград Донецької області була зареєстрована, та місто Одеса, де остання проживала до моменту повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року не відносяться до населених пунктів, на території яких ведуться (велися) бойові дії, або які перебувають в тимчасовій окупації .

Зазначали, що відповідач ОСОБА_1 шляхом повідомлення недостовірних відомостей, а саме за допомогою Порталу Дія від 10.09.2022 року відповідачем надано недостовірні відомості при реєстрації щодо неї та її дитини як внутрішньо переміщенних осіб, тож наявні ознаки недобросовісності, і відповідач за період з 01 вересня 2022 року по 31 травня 2023 року незаконно отримала грошову допомогу ВПО в розмірі 45 000 грн.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Не погоджуючись з вимогами та доводами апеляційної скарги, відповідачка звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого просила оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В мотивування відзиву на апеляційну скаргу зазначала, що з 2014 року проживала у зоні проведення АТО, але ж за допомогою не зверталась, усі документи були підтягнуті з порталу ДІЯ , тому можливості надати недостовірні дані відповідачка не мала можловості, вважала, що позивачем у справі належними та допустимими доказами не доведено позовних вимог .

Щодо явки сторін.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 45 000 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

На підставі наданих сторонами доказів встановлено, що ОСОБА_1 , має зареєстроване місця постійного проживання: АДРЕСА_1 .

На обліку в управлінні соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради перебуває ОСОБА_1 , яка у жовтні 2021 року отримала допомогу у зв`язку із вагітністю та пологами, а з 01.01.2022 по 31.12.2024 їй була призначена допомога по народженню дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку вона отримає за адресою: АДРЕСА_2 .

Через інтернет - портал «Дія» 10.09.2022 року ОСОБА_1 , разом із дитиною, зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа, з реєстрацією в управлінні соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси, у зв`язку із чим їй автоматично призначена державна допомога з 01.09.2022 у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із стягненням грошових коштів набутих та збережених без достатньої правової підстави врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом ( ст. 1215 ЦК України).

Механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі допомога) визначений Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам затвердженого Постановою Кабінету міністрів України №322 від 20.03.2022 ( далі Порядок), який застосовується судом за змістом діючим на момент звернення ОСОБА_1 10.09.2022.

Згідно пункту 2 Порядку допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Російською Федерацією території України, а також території адміністративно-територіальних одиниць, де проводяться бойові дії та що визначені в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми єПідтримка, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 204.

Пунктом 6 Порядку визначено що для отримання допомоги внутрішньо переміщена особа заповнює заяву, яка формується засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (далі - Портал Дія).

У заяві зазначається: прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) заявника; реєстраційний номер облікової картки платника податків; дата народження; відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, звідки перемістилася особа; адреса місця, куди перемістилася особа, та контактний номер телефону; номер поточного рахунка із спеціальним режимом використання для зарахування допомоги єПідтримка або номер банківського рахунка (за стандартом IBAN) заявника для виплати допомоги; наявність статусу особи з інвалідністю; відомості про неповнолітніх дітей, які перемістилися разом із внутрішньо переміщеною особою. Інформація про неповнолітню дитину включається до заяви одного з батьків. Заява вважається поданою в разі заповнення особою всіх полів форми.

Перевірка відомостей, зазначених внутрішньо переміщеною особою в заяві, проводиться органами соціального захисту населення, уповноваженою особою виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або центру надання адміністративних послуг під час формування та подання заяви засобами Порталу Дія ( п.8 Порядку ).

У разі неправомірного або повторного отримання внутрішньо переміщеною особою допомоги на проживання за певний період суми виплаченої допомоги повертаються особою добровільно або за вимогою органу соціального захисту населення ( п.11 Порядку).

Враховуючи, що отримані особою гроші є її власністю то питання стягнення вказаних грошей є втручанням у її право вільного володіння своєю власністю.

Частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Зазначений правовий висновок було визначено у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №916/1986/18.

У зазначеної постанові Верховний Суд також звернув увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки")

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").

У даному випадку особа, постійним місцем проживання якої є місце ( територія ) яка віднесена державою до територій де проводяться бойові дії, внаслідок повномасштабного вторгнення , перебуваючи тимчасово у місті Одесі , та не маючи можливості повернутись до свого постійного місця проживання має всі можливості розраховувати на захист держави в тому числі і на визнання її внутрішньо переміщеною особою, тобто особою яка у звязку із воєнною агресією е має можливості повернутись до звичайного місця проживання , користуватись своєю власністю та знаходити притулок у інших частинах країни.

Згідно до Ухвали ВССУ від 14.05.2014 року (ЄДРСРУ № 38760544, Провадження № 6-609св14, судді ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) вбачається :

"Статтею 3 цього Закону передбачено : що реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особини із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

За змістом вказаних норм права, постійним місцем проживання особини є місце, за яким зазначена особа зареєстрована у встановленому порядку".

Відповідно до ст. 29 ЦК України (у поточній редакції від 02.09.2014 р.) "місцем проживання фізичної особини є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово".

Згідно до абзацу 5 статті 3 Закону № 1382 - IV термін "місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно - територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово".

Отже, з 02.09.2014 року стаття 29 ЦК та абзац 5 статті 3 Закону № 1382 - IV містять тотожне визначення терміну "Місце проживання".

Враховуючи вище вказане, судом першої інстанції вірно вирішено, що місце реєстрації відповідача у м. Мирноград Донецької області ( яке є місцем реєстрації її дитини ) можливо визначати як місце постійного проживання її а місце проживання у м. Одесі як тимчасове проживання на час пологів, народження дитини та догляду за нею. Водночас факт визначення міста Мирнограду як території бойових дій як встановлений факт неможливості повернення особі на місця свого постійного проживання та фактичного вимушеного продовження проживання не у місці постійного проживання саме у наслідок збройної агресії Російської федерації , а тому її перебування у місті Одесі після початку повномасштабного вторгнення 24.02.2022 як вимушена мира внутрішньо переміщеної особи. Враховуючи вказані обставини та той факт що особа вказала при заповненні заяви реальні факти свого постійного проживання до 24.02.2022 року та тимчасового вимушеного проживання , внаслідок чого отримала статус внутрішньо переміщеної особи та грошову допомогу, суд прийщов до вірного висновку, що у даному випадку до встановлених обставин слід застосовувати вимоги ст. 1215 ЦК України, як наявність підстав яки не дозволяють здійснювати стягнення безпідставно набутої допомоги по якої виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, що є підставою для відмови у задоволенні відповідних позовних вимог Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано Перелік № 562 від 07 травня 2022 року, не взяв до уваги Порядок надання правової допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженому ПКМУ №332 від 20.03.2022 року та наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 року і здійснено безпідставне нарахування коштів, не слушними, через те що органами державної влади, які здійснюють перевірку інформації, щодо надання чи ненадання сум щомісячної допомоги адресної допомоги ВПО, належним чином не перевірялось, що з огляду на вищевикладені обставини та положення ст. 1215 ЦК України та рішення ЄСПЛ наведені судом першої інстанції не дають підстав для стягнення надмірно виплаченої суми щомісячної адресної допомоги ВПО.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_1 шляхом повідомлення недостовірних відомостей, а саме за допомогою Порталу Дія від 10.09.2022 року відповідачем надано недостовірні відомості при реєстрації щодо неї та її дитини як внутрішньо переміщенних осіб, через які наявні ознаки недобросовісності отримання відповідачем за період з 01 вересня 2022 року по 31 травня 2023 року незаконної грошової допомоги ВПО в розмірі 45 000 грн, апеляційний суд вважає необґрунтованими належними та допустимими доказами, так як відповідач надавала органам державної влади документи, які перевіряють інформацію стосовно неї та її дитини, що не викликає сумнівів достовірності у суду, про законність її документів, також позивач (скаржник) не заявляв жодних клопотань, щодо проведення судових експертиз, тощо, з приводу достовірності наданих документів .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах Департаменту праці та соціальної підтримки Одеської міської ради залишити без задоволення .

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова