РІШЕННЯ

Іменем України

23.09.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

за участю секретаря Лозинського Т-Р.А.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали і стягнення грошової компенсації вартості частки,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали і стягнення грошової компенсації вартості частки.

Позов обґрунтовано такими обставинами. Відповідачка являється позивачу колишньою дружиною. З нею вони уклали шлюб 11.11.1995 року, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.11.2012 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2013, шлюб між ними розірвано. На момент укладення шлюбу відповідачка проживала у квартирі по АДРЕСА_1 , де і була зареєстрована до 2013 року, як наймач жилої площі. Після одруження вона і надалі там проживала. В квартирі по АДРЕСА_1 , відповідачка здійснювала догляд за її бабцею ОСОБА_4 , інвалідом 1-ї групи. Відповідачка, як наймач квартири з членом сім`ї ОСОБА_4 приватизувала свою квартиру по АДРЕСА_2 у грудні 2006 року, а він свою квартиру по АДРЕСА_3 приватизував у вересні 2007 року. 13.12.1996 року на ім`я відповідачки було видано свідоцтво про право власності на квартиру. Членом сімї у свідоцтві вказана її бабця ОСОБА_4 . На момент приватизації квартира складалась з однієї житлової кімнати, площею 18,9 кв.м. і кухні загальною площею 31,9 кв.м. та підвалу площею 32,1 кв.м. Після приватизації квартири відповідачка за спільною з позивачем домовленістю, звернулась до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради з заявою про надання дозволу на реконструкцію квартири з розширенням. Після одержання дозволу на реконструкцію квартири, приблизно з середини 1998 року, вони спільно з відповідачкою почали проводити будівельні роботи і таким чином за спільні кошти, в період 1998-2005 роки, було проведено добудову до даної квартири, а саме, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.01.2007 року було добудовано приміщення 2-5, площею 22,9 кв.м.; 2-6 площею 14,1 кв.м.; 2-7 площею 3,6кв.м.; VII площею 22,9 кв.м. і VIIІ площею 25,5 кв.м. Загалом після реконструкції площа даної квартири становить 153,1 кв.м. в тому числі підвал, площею 32.1 кв.м.

Станом на червень 2006 року добудова квартири була фактично завершеною, але добудова не прийнята в експлуатацію і майже всі приміщення є самочинним будівництвом. Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем стала ОСОБА_3 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину 05.06.2007 року, а своє право власності зареєструвала 07.02.2008 року. Відтак, це свідчить, що вона не могла брати участь у проведенні добудови квартири. Просить позов задоволити.

21.10.2016 року від представника відповідача ОСОБА_3 подано заперечення на позовну заяву, в яких вказує, що позивачем не доведено, що реконструкція та перебудова відбулась саме за рахунок спільних коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як подружжя. Зазначає, що обставини на які посилається позивач, уже встановлені рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.12.2014 року, рішенням апеляційного суду Львівської області від 16.06.2015 в частині зустрічного позову ОСОБА_2 , які набрали законної сили. Крім цього, кредитний договір №864 від 26.12.2003 року жодним чином не стосується ремонту квартири АДРЕСА_1 , оскільки ремонтні роботи були звершені ще до 2000 року. Крім цього, ОСОБА_4 була інвалідом 1-ї групи та отримувала від Уряду Німеччини відшкодування. Просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Вказана цивільна справа перебувала в провадженні судді Лозинського Б.М.

20.12.2017р. справа передана судді Ванівському Ю.М.. на виконання рішення зборів суддів №6 від 12.12.2017 року з метою дотримання передбаченого законом строку розгляду справи.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 04.01.2018 року справа прийнята до провадження суддею Ванівським Ю.М.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

05.07.2023 року відповідачем ОСОБА_3 подано на адресу суду письмові пояснення про те, що позивачем жодним чином не доведено, що кошти, отримані в межах кредитного договору №864 від 26.12.2003 року взагалі використовувались на ремонтні роботи чи реконструкцію квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зокрема після 2000 року. Сам же текст кредитного договору теж не свідчить про те, що метою отримання кредиту було проведення ремонтних робіт саме у квартирі АДРЕСА_1 . Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що він перебуватиме у відрядженні, як керівник ТОВ «ГАЛПЕК».

Представник позивача в судовому засіданні 06.06.2024 року зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, однак більш детальні пояснення може надати сам позивач.

В свою чергу, суд звертає увагу, що позивач подавав до суду неодноразові клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно матеріалів цивільної справи, позивачем подавались клопотання про відкладення від 22.03.2018, 29.05.2018, 05.12.2018, 12.02.2019, 10.03.2020, 13.11.2020, 29.10.2022, 04.11.2022, 29.03.2023, 03.11.2023, 08.09.2023, 13.10.2023, 11.06.2024.

Підставами для перенесень судових засідань позивач зазначав перебування у відрядженні, перебування у відпустці, перебування представника за межами м. Львова тощо.

Так, 11.06.2024 року позивачем подано клопотання про відкладення судового засідання, яке призначено на 19.06.2024 року. Однак, як вбачається з долученої відповідачем ОСОБА_1 копії протоколу судового засідання від 19.06.2024 року у справі №465/6745/16 (головуюча суддя Мартинишин М.О.) ОСОБА_2 був присутнім у судовому засіданні. В матеріалах справи містяться розписки позивача та його представника про повідомлення про дату та час судових засідань.

Суд звертає увагу, що 11.09.2023 року на адресу позивача скеровувався лист про визнання його явки обов`язковою в судове засідання, яке було призначено на 16.10.2023 року. Однак, 13.10.2023 року позивачем подано клопотання про відкладення судового засідання 16.10.2023 року, у зв`язку із залученням до справи нового представника.

Позивач належним чином повідомлявся про дату та час судових засідань, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду рекомендованим повідомленням про вручення, направленням судових повісток у вигляді СМС повідомлень, а також шляхом надання розписок про повідомлення про дату та час наступного судового засідання.

Приписами п.6 ч.2 ст.43, ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії»).

Враховуючи наведені норми чинного законодавства, суд, зважаючи на відкладення розгляду справи з ініціативи позивача, які були неодноразово задоволені судом, з метою уникнення затягування судового процесу, вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та його представника, на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи та ухвалити по справі рішення.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечила проти заявлених вимог, просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позову та здійснювати розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 19.11.2012 року рішенням Личаківського районного суду м.Львова у справі №2/1312/2102/2012 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадського стану Франківського району м.Львова 11.11.1995 року, актовий запис №573, розірвано.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 13.12.1996 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та членам сім`ї, а саме: ОСОБА_4 .

Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради « Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за №13366008 від 27.01.2007 року, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.06.2007 року спадкоємцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка ОСОБА_3 .

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 55007410 від 12.03.2016 року, 07.02.2008 року частки власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано право власності за ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, р №1-1022, 05.06.2007, посвідчене П`ятою Львівською державної нотаріальною конторою.

Згідно технічного паспорта на приватизовану квартиру (будинок), інвентарний номер 107, загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 31,9 кв.м.

Згідно листа Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 12.01.2016 , у період з 01.07.1999-15.05.2001 року ОСОБА_1 призначено допомогу по догляду за дитиною.

Крім цього, згідно листа Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13.09.2013 року №35-3687, співвласникам квартири АДРЕСА_1 , надано попередження про необхідність узаконення добудови.

Крім цього, 26.12.2003 року між АТ Кредит Банк (Україна») та позивачем було укладено кредитний договір №864, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 7800 гривень на строк до 26.12.2005 року.

Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії розпорядження виконавчого комітету Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів №843 від 05.08.1997 року, затверджено висновок міжвідомчої комісії про технічну можливість здійснення реконструкції з добудовою квартири АДРЕСА_4 . Після реконструкції квартира АДРЕСА_5 буде розташована на 1 поверсі і складатиметься з 1-ї кімнати житловою площею 18,9 кв.м., кухні 14,6 кв.м., коридору 9,4 кв.м., ванної кімнати 2,9 кв.м., вбиральні 1,3 кв.м. загальна площа квартира складатиме 47,1 кв.м. Опалення квартири буде місцеве водяне від котла АГВ встановленого на площі кухні.

Згідно Акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від26.02.2013 року №22-ф, інспекція державного архітектурно будівельного контролю у Львівській області не має правових підстав для притягнення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини другої статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

Частиною третьою статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 р. у справі № 909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише "при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.".

В свою чергу, зі змісту позовної заяви та наявних у справі доказів встановлено, що позивач не був і не є власником реконструйованої квартири АДРЕСА_1 , а саме добудови до даної квартири.

Крім цього, судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 07.05.2015 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання права на проживання та визнання незаконним зняття з реєстрації місця проживання, відмовлено.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.12.2014 року частково задоволено позов ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя. Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя майно, а саме, мобільний телефон «Nokia N 73», ліжко-софу, шафу-купе, електропраску «Phillips», сигналізацію, телевізор «Самсунг», телевізор «Тошиба», порохотяг «Самсунг», комод дубовий, м`який куток, мікрохвильова піч «Матсуї», комплект кухонних меблів з м`яким кутком, ортопедичне шкіряне крісло, письмовий стіл, сателітарний комплекс, ДВД програвач «Філіпс», ліжко-софа, ортопедичний матрац, холодильник «Електролюкс», пральна машинка 2001р.в., електрокосарка, стабілізатор напруги. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, про поділ майна подружжя, залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.06.2015 року, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22.12.2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторін щодо поділу спільного майна подружжя (меблів, предметів домашнього вжитку та побутової техніки) скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Виділено у власність ОСОБА_1 : ліжко-софу, шафу-купе, меблеву стінку, порохотяг «Самсунг», комод дубовий, мякий куток, мікрохвильову піч «Матсуї», комплект кухонних меблів, ортопедичне шкіряне крісло, письмовий стіл, ортопедичний матрац, холодильник «Електролюкс», пральну машинку 20001 р.в., стабілізатор напруги.

Виділено у власність ОСОБА_2 : мобільний телефон «Nokia№73», електропраску «Phillips», телевізор «Самсунг», плазмовий телевізор «Toshiba», сателітарний комплекс, програвач «Phillips», електрокосарку. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа/щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.12.2014 встановлено, що «при вирішенні судом вимоги зустрічного позову про визнання права власності за ОСОБА_2 на об`єктів реконструкції квартири АДРЕСА_1 , враховується той факт, що вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_1 та її бабці ОСОБА_4 , частку якої після смерті бабці ОСОБА_4 успадкувала ОСОБА_3 . Згідно свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 13.12.1996 року, така мала загальну площу 31,90 кв.м. та після реконструкції площа вказаної квартири значно збільшилась. Однак у зв`язку з тим, що вказане майно не було оформлено у встановленому законом порядку і позивачем не набуто право власності на новостворене майно, таке не може бути предметом поділу і вимога про визнання права власності на об`єктів реконструкції квартири АДРЕСА_6 задоволенню не підлягає».

Судом не встановлено, а позивачем не надано жодних допустимих, достовірних та належних доказів наявності у нього права власності на будівельні матеріали використані в реконструкції квартири АДРЕСА_1 , а тому у задоволені вимоги позивача про визнання права власності на будівельні матеріали слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення грошової компенсації вартості частки, суд зазначає наступне.

Твердження позивача про те, що для продовження робіт по реконструкції квартири АДРЕСА_1 , ним було взято кредит, є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що між АТ Кредит Банк (Україна») та позивачем кредитний договір №864 було укладено 26.12.2003 року.

Згідно інформаційного листа від 24.11.2016 року, ОСОБА_5 , який обіймав посаду директора автосалону «Автоцентр на Столичному», підтверджує, що ОСОБА_2 в 2003 році купив автомобіль ДЕО «Ланос-550».

Крім цього, згідно листа Регіонального сервісного центру у Львівській області МВС України від 06.12.2016 року №31/13-Т-45/3і, автомобіль DAEWOO LANOS D4MM550, був зареєстрований Львівським ВРЕР ДАІ ГУМВС України у Львівській області за громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В свою чергу, як вбачається з Декларації про готовність об`єкта до експлуатації , а саме реконструкції 33/100 частини індивідуального житлового будинку з розширенням за рахунок надбудови на АДРЕСА_2 , датою закінчення будівництва вказано червень 2000 року.

Будь-яких первинних доказів (чеків, квитанцій), на підставі яких придбано спірне рухоме майно, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доказів про придбання будівельних матеріалів на виконання ремонтних робіт чи робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_1 , позивачем не надано.

З урахуванням вище встановлених обставин, суд вважає позов ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали і стягнення грошової компенсації вартості частки, не підлягає до задоволення.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову судом відмовлено, судовий збір понесений позивачем до відшкодування не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали і стягнення грошової компенсації вартості частки - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24 вересня 2024 року.

Суддя Ванівський Ю.М.