справа № 2-278/1/10 головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України поданою представником Величком Романом Сергійовичем на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року у справі за заявою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величка Романа Сергійовича, заінтересована особа: Акціонерний банк «Київська Русь», боржник: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким мають неповнолітні діти, яке належить на праві власності боржнику,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 січня 2010 року у справі №2-278-1/2010 задоволено позов Акціонерного банку «Київська Русь» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного банку «Київська Русь» заборгованість за договором кредиту в розмірі 8 500 000 грн., заборгованість по відсоткам в розмірі 1 770 361 грн. 12 коп., пеню за прострочення погашення кредиту в розмірі 831 583 грн. 33 коп., штраф за прострочення погашення відсотків в розмірі 166 151 грн. 39 коп., судовий збір в розмірі 1 700 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн., а всього - 11 269 825 грн. 84 коп.

У березні 2024 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величко Роман Сергійович звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким мають неповнолітні діти, заінтересована особа: Акціонерний банк «Київська Русь», боржник: ОСОБА_1 , в якому просив суд:

надати дозвіл на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають неповнолітні діти, яке належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовано тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-278-1/10 від 11 травня 2010 року, документ видав: Святошинський районний суд міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного банку «Київська Русь» заборгованості за договором кредиту в розмірі 8 500 000 грн., заборгованості по відсоткам в розмірі 1 770 361 грн. 12 коп., пені за прострочення погашення кредиту в розмірі 831 583 грн. 33 коп., штрафу за прострочення погашення відсотків в розмірі 166 151 грн. 39 коп., судовий збір в розмірі 1700 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн., а всього - 11 269 825 грн. 84 коп.

21 лютого 2011 року державним виконавцем у відповідності до вимог ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2, яку направлено сторонам виконавчого провадження до виконання, та до відома.

06 листопада 2012 року державним виконавцем прийнято постанову про розшук майна боржника.

01 серпня 2022 року державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника в межах суми 12 396 808,42 грн. та направлено в усі діючі банки до виконання, сторонам до відома.

В ході вчинення виконавчих дій встановлено, що боржнику на праві власності належить 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

До служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації направлено запит державного виконавця від 22 січня 2024 року щодо надання дозволу на примусову реалізацію 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , право користування яким має неповнолітня дитина.

Згідно листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 21 лютого 2024 року №109-1120 орган опіки та піклування згоду на примусову реалізацію частини квартири, де правом користування наділена малолітня дитина, не надає, що змусило заявника звернутися до суду.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Величко Р.С., заінтересована особа: Акціонерний банк «Київська Русь», боржник: ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким мають неповнолітні діти.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Величко Роман Сергійович, 25 травня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким подання задовольнити.

Підтримавши доводи заяви щодо надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким має малолітня дитина, приватний виконавець вказав, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України поданою представником Величком Романом Сергійовичем на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року у справі за заявою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величка Романа Сергійовича, заінтересована особа: Акціонерний банк «Київська Русь», боржник: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким мають неповнолітні діти, яке належить на праві власності боржнику, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-278-1/10, виданого 11 травня 2010 року Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного банку «Київська Русь» заборгованості за договором кредиту в розмірі 8 500 000 грн., заборгованості по відсоткам в розмірі 1 770 361 грн. 12 коп., пені за прострочення погашення кредиту в розмірі 831 583 грн. 33 коп., штрафу за прострочення погашення відсотків в розмірі 166 151 грн. 39 коп., судового збору в розмірі 1 700 грн. та витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн., а всього - 11 269 825 грн. 84 коп.

21 лютого 2011 року державним виконавцем у відповідності до вимог ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2, яку направлено сторонам виконавчого провадження до виконання, та до відома.

06 листопада 2012 року державним виконавцем прийнято постанову про розшук майна боржника.

01 серпня 2022 року державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника в межах суми 12 396 808,42 грн. та направлено в усі діючі банки до виконання, сторонам до відома.

В ході вчинення виконавчих дій було встановлено, що боржнику на праві власності належить частина квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

До служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації направлено запит державного виконавця від 22 січня 2024 щодо надання дозволу на примусову реалізацію частини квартири АДРЕСА_1 , право користування яким має неповнолітня дитина.

Згідно листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.02.2024 № 109-1120 орган опіки та піклування згоду на примусову реалізацію зазначеної квартири, де правом користування наділена малолітня дитина, не надає.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції вважав, що державним виконавцем не з`ясовано наявність або відсутність у боржника коштів на рахунках у банківських установах, не з`ясовано інформації щодо отримання боржником доходу, а матеріали заяви не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що права малолітньої дитини не будуть порушені в разі звернення стягнення на частину квартири, в якій зареєстрована малолітня дитина, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви державного виконавця.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

ЄСПЛ вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин першої, шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Звертаючись до суду з заявою, державний виконавець стверджував, що боржнику ОСОБА_1 належить нерухоме майно - 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 , у якій зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року №2831/5 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі №718/482/15-ц та від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц.

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

За змістом пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Однак особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі №755/12052/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

Встановлено, що листом від 21 лютого 2024 року за вих. №109-1120 Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація повідомила старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величка Р., що за результатами розгляду 14 січня 2024 року комісією з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній у місті Києві державній адміністрації запиту щодо стягнення боргу шляхом примусової реалізації частки квартири, де правом користування наділена малолітня дитина, з метою захисту житлових прав малолітнього ОСОБА_5 , 2017 року народження, Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації згоду на примусову реалізацію 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить боржнику ОСОБА_1 , де правом користування наділений малолітній ОСОБА_5 , 2017 року народження, не надає.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 10 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

Відповідно до частин першої - третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПУ України.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Верховний Суд у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 зазначив, що під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

За обставинами цієї справи, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26 жовтня 2011 року Київським квартирно-експлуатаційним МО України, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Стаття 361 ЦК України визначає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частина 1 ст. 362 ЦК України визначає, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Колегія враховує, що право користування спірним майном ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 набув після відкриття 21 лютого 2011 року державним виконавцем виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-278-1/10, виданого 11 травня 2010 року Святошинським районним судом міста Києва. Більш того, судовим розглядом встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 мають, крім боржника, ще три особи, в тому числі його мати, а тому малолітній ОСОБА_5 не позбавляється можливості користуватися іншою часткою (3/4) спірної квартири, яка не належить боржнику.

В той же час апеляційний суд критично сприймає посилання суду першої інстанції на те, що державним виконавцем не з`ясовано наявність або відсутність у боржника коштів на рахунках у банківських установах, отримання боржником доходу, адже сукупність вчинених державним виконавцем дій у виконавчому провадженні, а також невиконання боржником судового рішення протягом більш ніж 10 років свідчить про систематичне та свідоме ухилення боржника від виконання обов`язків, визначених судовим рішенням.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що реалізація 1/4 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 боржнику за виконавчим провадженням НОМЕР_2 не становитиме порушення майнових прав та інтересів малолітнього ОСОБА_5 , що є підставою для задоволення заяви державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величка Романа Сергійовича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким мають неповнолітні діти, яке належить на праві власності боржнику.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанцій постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишена без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подану представником Величком Романом Сергійовичем - задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величка Романа Сергійовича, заінтересована особа: Акціонерний банк «Київська Русь», боржник: ОСОБА_1 , про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право користування яким мають неповнолітні діти, яке належить на праві власності боржнику - задовольнити.

Надати державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величку Роману Сергійовичу при примусовому виконанні виконавчого листа №2-278-1/10, виданого 11 травня 2010 року Святошинським районним судом м. Києва, в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 дозвіл на реалізацію майна: 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить боржнику ОСОБА_1 та право користування яким має малолітня дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова