справа № 631/97/16-ц
провадження № 6/631/41/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2024 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Тиндика А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду заяву АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК», із залученням до участі у справі заінтересованої особи - ОСОБА_1 , «Про видачу дублікату виконавчого листа»,-

в с т а н о в и в :

До суду в електронній формі за допомогою підсистеми Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний суд» надійшли матеріали заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК», із залученням до участі у справі заінтересованої особи ОСОБА_1 «Про видачу дублікату виконавчого листа», в якій зазначено, що 30 грудня 2020 року Нововодолазький районний суд Харківської області видав виконавчий документ № 631/97/16-ц за позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК», однак при підготовці виконавчого документу для направлення до органів ДВС виконавчий лист було втрачено, а його пошуки не призвели до позитивного результату, тому просили видати дублікат виконавчого документу № 631/97/16-ц, який виданий 30 грудня 2020 року Нововодолазьким районним судом Харківської області (т. 2 а. с. 1 2).

Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 4546/24-вх від 18.06.2024 року, із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/97/16-ц (провадження № 6/631/41/24) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження разом із доданими до неї документами передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (т. 2 а. с. 1, 7).

Представник заявника - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, проте звернувся в суду із клопотанням, зареєстрованим за вхідним № ЕП-1477/24-вх від 25.07.2024 року, щодо розгляду справи за їх відсутності, зазначивши, що заяву підтримують у повному обсязі (т. 2 а. с. 21, 33, 34).

Заінтересована особа ОСОБА_1 у судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, заяв про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надсилав (т. 2 а. с. 33, 35).

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Також, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у заявника свідчить його відповідна заява, долучена до матеріалів справи.

Одночасно із цим, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

Натомість, Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, зокрема, у пункті 71 свого рішення, ухваленого 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України» (заява № 18986/06), що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи той факт, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Отже, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та всі фактичні данні, які мають значення для вирішення питання про видачу дублікату виконавчого листа, або відмовлення у задоволенні цього клопотання, перевіривши їх доказами, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять наявні в ній письмові докази, - суд вважає, що у задоволенні заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід відмовити з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

Згідно з частиною 2 статті 258 Цивільного процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Вирішуючи нагальне питання про видачу дублікату виконавчого листа, суд, перш за все, виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

30.12.2020 року Нововодолазьким районним судом Харківської області у цивільній справі з єдиним унікальним № 631/97/16-ц (провадження № 2/631/103/20) за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 «Про стягнення заборгованості» ухвалене рішення, яким з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 6442,46 гривень та судові витрати (т. 1 а. с. 240 - 254).

28.12.2021 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Антіпін А. Ю., який діяв за довіреністю № 6448-К-О, виданою 04.08.2021 року головою правління банку ОСОБА_2 із строком дії до 04.08.2024 року, безпосередньо в приміщенні суду під особистий короткий підпис отримав виконавчий лист у цій справі (т. 1 а. с. 260, 261).

З акту про втрату виконавчого документу, складеного відповідною комісією банка 01.03.2024 року, вбачається, що виконавчий лист № 631/97/16-ц, виданий 30 грудня 2020 року Нововодолазьким районним судом Харківської області, про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 6442,46 гривень та судового збору у розмірі 434,91 гривень втрачено (т. 2 а. с. 5 зворот).

Листом виконувача обов`язків начальника Нововодолазького відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Ірини Великородної, зареєстрованим за вихідним № 20468 від 28.12.2023 року, представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомлено про відсутність на виконанні відділу виконавчого листа № 631/97/16, виданого 11 лютого 2021 року Нововодолазьким районним судом Харківської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в сумі 6442,46 гривень та судового збору у розмірі 434,91 гривень (т. 2 а. с. 5).

Безпосередньо перевіривши автоматизовану систему документообігу суду «Д-3» суд пересвідчився у тому, що Нововодолазьким районним судом Харківської області дійсно створювався та видавався виконавчий лист у справі з єдиним унікальним № 631/97/16-ц (провадження № 2/631/103/20) за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 «Про стягнення заборгованості» на підставі рішення, ухваленого 30.12.2020 року, що набрало законної сили 11.02.2021 року. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - до 11.02.2024 року (т. 2 а. с. 36).

Під час вирішення цієї справи суд виходить з того, що правове регулювання виниклих правовідносин здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями).

Отже, Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи.

За змістом статей 15 і 16 цього ж кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.

Також, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп).

Частиною 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави визначені засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Крім того, частиною 2 статті 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Одночасно із цим пункт 9 частини 3 цієї статті унормовує, що до основних засад судочинства віднесено й обов`язковість рішень суду.

Нормою процесуального права, закріпленою в частині 1 статті 18 Цивільного процесуального кодексу України, обумовлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці зауважує, що право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», на ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-608цс15).

Положення частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України вимагають від суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Відтак, в постанові, прийнятій Великою Палатою Верховного Суду 16.06.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20) вказано, що забезпечення остаточності судового рішення та його неухильного виконання спрямоване на дотримання таких вимог верховенства права, як забезпечення прав і свобод людини, правової визначеності, доступу до правосуддя, законності. Порушення принципу обов`язковості виконання судового рішення суперечить вимогам правової визначеності.

Натомість процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) регламентовані розділом VІ Цивільного процесуального кодексу України.

Разом з тим й Закон України «Про виконавче провадження (зі змінами та доповненнями) також регламентує вирішення вказаних питань.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З огляду на приписи частин 1 і 3 статті 431 Цивільного процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами.

Отже, особа, на користь якої видано виконавчий документ, набуває статусу стягувача з моменту видачі такого виконавчого документа.

Згідно з правилом, зазначеним у підпункті 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» цивільного процесуального кодифікованого закону України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відтак, видача дублікату є дією суду, яка спрямована на усунення перепон у завершенні судового провадження та на виконання судового рішення про задоволення вимог стягувача.

При цьому дублікатом вважається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Дублікат видається судом, який ухвалив рішення, після розгляду заяви про видачу дубліката.

Тобто, при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, надавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, вкрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист

До такого висновку суд приходить, керуючись правозастосовною практикою, викладеною Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятою 14.12.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 2-1380/08 (провадження № 61-10540св22).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй Постанові № 8 від 25.09.2015 року «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від якої до сих пір не відійшов Верховний Суд, вказав, що заява про видачу дубліката виконавчого листа повинна містити необхідні відомості для вирішення питання видачі дубліката виконавчого листа. У таких заявах потрібно зазначати назви сторін виконавчого провадження, підстави для видачі дубліката виконавчого листа; посилання на докази, якими підтверджувались би втрата виконавчого листа

Також, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятій 17.11.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 419/310/12 (провадження N 61-13084св21), суд касаційної інстанції дійшов висновків про те, що: «єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Таким чином, дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено».

Окрім цього, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного, прийнятій 26.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 0907/2-3576/2011 (провадження № 61-13332св18), касаційний суд зробив висновок про те, що: «Установивши недоведеність заявником втрати виконавчих листів, виданих судом у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для видачі його дубліката за заявою стягувача. Видача дубліката виконавчого листа передбачена законодавством лише у разі його втрати. Стягувач має повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. На підтвердження доводів втрати виконавчих листів заявником надано витяг з акту до протоколу, де вказано, що постійно діючою робочою комісією встановлено втрату оригіналів виконавчих документів щодо позичальника. Вказаний витяг з акту не містить інформації щодо ідентифікації втрачених виконавчих листів. Інших доказів про відсутність у банку втрачених виконавчих листів заявником не подано».

Крім наведеного, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятій 29.08.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 750/13697/21 (провадження № 61-12152ск22), касаційний суд дійшов такого: «аналіз пункту 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України дозволяє дійти висновку, що єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата. При цьому виконавчий лист може бути виданий лише за умови, якщо у встановлені строки з відповідною заявою до суду звернувся стягувач або державний/приватний виконавець. При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, викрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист».

Одночасно з зазначеним, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові, прийнятій 08.04.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 2-1118/09 (провадження № 61-36561св18), зауважив, що: "при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішення суду про стягнення кредитної заборгованості невиконане, виданий судом на підставі цього рішення виконавчий лист на виконанні не перебуває, його оригінал втрачено під час пересилання з виконавчої служби не з вини стягувача, дійшов правильного висновку про видачу дубліката виконавчого листа. При цьому судом апеляційної інстанції враховано те, що відповідно до статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час вчинення виконавчої дії) належним доказом підтвердження надсилання стягувачу копії постанови про повернення виконавчого листа разом з направленням його оригіналу є виключно рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення стягувачу, матеріали справи якого не містять. За таких обставин, колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що заявник не надав доказів втрати виконавчого листа. Крім того, такий аргумент скарги зводиться до переоцінки доказів у справі, що не відноситься до процесуальних повноважень суду касаційної інстанції".

Під час вирішення питання про видачу дубліката виконавчого листа у цій справі судом достеменно встановлено, що як на підставу для видачі дублікату виконавчого документу представник заявника за довіреністю посилається на Акт про втрату виконавчого документа та лист державної виконавчої служби про відсутність виконавчого провадження за зазначеним рішенням суду.

При цьому, заявник не надає жодного доказу на підтвердження обставин втрати виконавчого документу, а акт, складений комісією, тільки констатує факт втрати, не містячі в собі ані підстав, за яких ця обставина сталися, ані пояснень відповідальної за виконання рішення суду особи, ані проміжок часу, в який вказана обставина мала місце.

Як вже неодноразово зазначено у цьому судовому рішенні, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких, як зазначено раніше, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи.

Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом.

Натомість з огляду на зміст статті 6 цивільного процесуального кодифікованого закону України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Положеннями статті 76 Цивільного процесуального кодексу України роз`яснено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому у відповідності до приписів статті 77 цього ж кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості.

Вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Окрім того, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1 3 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у чинному цивільному процесуальному кодифікованому акті, визначена обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Згідно з актуальною практикою Верховного Суду, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Втім, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, - це процесуальний обов`язок суду.

Без виконання вказаних процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Звертаючись в суд із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, заявник посилався лише на факт втрати оригіналу виконавчого документу, який, як встановлено судом, отриманий його повноважним представником під особистий короткий підпис безпосередньо в приміщенні суду.

Дійсно, єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата.

Однак, при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого документа у зв`язку зі втратою оригіналу, заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази.

До такого висновку у своїй правозастосовній практиці дійшов Верховний суд з огляду на зміст постанови, прийнятої 28.02.2024 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи з єдиним унікальним справа № 572/3591/19 (провадження № 61-13454св23).

Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Отже, стягувач зобов`язаний сумлінно користуватись усіма наданими правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відтак, додані на обґрунтування позиції заявника письмові докази хоча і не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, й відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості та взаємозв`язку у їх сукупності, а також враховуються судом у їх повному обсязі, проте їх недостатньо задля того, щоб у процесуальний спосіб довести обставини, за яких можливо вважати, що виконавчий лист було достовірно втрачено, що не може слугувати підставою задля задоволення заяви та видачі дубліката виконавчого листа замість втраченого його оригіналу.

Доходячи такого, суд вважає за необхідне та належне застосувати висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятої 26.06.2019 року в межах справи справа № 0907/2-3576/2011 (провадження № 61-13332св18), а саме: «Установивши недоведеність заявником втрати виконавчих листів, виданих судом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для видачі його дубліката за заявою стягувача. Видача дубліката виконавчого листа передбачена законодавством лише у разі його втрати. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, викрадено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Стягувач має повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. На підтвердження доводів втрати виконавчих листів заявником надано витяг з акту до протоколу, де вказано, що відповідно до наказу постійно діючою робочою комісією встановлено втрату оригіналів виконавчих документів щодо позичальника. Вказаний витяг з акту не містить інформації щодо ідентифікації втрачених виконавчих листів. Інших доказів про відсутність у банку втрачених виконавчих листів заявником не подано».

Також, суд зауважує, що відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, зокрема, в постанові Верховного Суду, прийнятій 11.09.2024 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи справа з єдиним унікальним № 2-1196/11 (провадження № 61-8970св24).

На підставі викладеного, виходячи з засад змагальності сторін у справі, свободи у наданні ними своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, ураховуючи усе вищенаведене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що заявником не доведені у процесуальний спосіб обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а наданих ним доказів не достатньо для позитивного вирішення питання про видачу дубліката виконавчого листа, інакше можливе подвійне стягнення з боржника, що є неприпустимим .

Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, приймаючи до уваги той факт, що на час розгляду заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК», із залученням до участі у справі заінтересованої особи - ОСОБА_3 «Про видачу дублікату виконавчого листа», суду не надано належних та допустимих доказів втрати вказаного виконавчого документа, суд доходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, що тягне за собою відмову у їй задоволенні.

Постановляючи ухвалу по суті вимог, суд вважає за можливе та необхідне зазначити, що відмова у задоволенні заяви з підстав недоведеності обґрунтованості вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не є перешкодою для його повторного звернення з аналогічною вимогою після усунення перешкод, виявлених судом під час з`ясування обставин цієї справи та перевірки їх наявними доказами.

Слід зазначити, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді заслухані, тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень.

Так, Європейський суду з прав людини у своєму рішенні у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» звернув увагу на те, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Відтак, постановляючи ухвалу, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04).

На підставі викладеного, керуючись частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої Високими Договірними Сторонами 04.11.1950 року в Римі; статтями 9, 19, 55, 124, 125, 129 та 129-1 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 17, 18, пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; статями 1, 2, 3, 15 і 16 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); Рішеннями Європейського суду з прав людини, ухваленими 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01), 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України» (заява № 18986/06) та 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04); Постановами Великої Палати Верховного Суду, прийнятими 12.10.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22) і 16.06.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятими 14.12.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 2-1380/08 (провадження № 61-10540св22) і 08.04.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 2-1118/09 (провадження № 61-36561св18); постановами Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятими 17.11.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 419/310/12 (провадження N 61-13084св21) і 28.02.2024 року в межах справи з єдиним унікальним справа № 572/3591/19 (провадження № 61-13454св23); постановами Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятими 26.06.2019 року в межах справи справа № 0907/2-3576/2011 (провадження № 61-13332св18), 11.09.2024 року в межах справи справа з єдиним унікальним № 2-1196/11 (провадження № 61-8970св24), 29.08.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 750/13697/21 (провадження № 61-12152ск22), 26.06.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 0907/2-3576/2011 (провадження № 61-13332св18); Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 8 від 25.09.2015 року «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах», а також статтями 2, 4, 5, 6, 12, 13, 18, 19, 43, 49, 55, 58, 76 82, 88, 89, 128 131, 211, 214, 223, пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259 260, частиною 2 статті 261, частиною 4 статті 263, частинами 5 та 11 статті 272, частиною 2 статті 352, пунктом 28 частини 1 статті 353, пунктом 2 частини 2 статті 354, статтею 431 і підпунктом 17.4 підпункту 17 пункту 1 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями), -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК», із залученням до участі у справі заінтересованої особи - ОСОБА_1 , «Про видачу дублікату виконавчого листа» відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з цього дня, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну її частини (скорочене судове рішення) - в той же строк з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, що набрала законної сили, обов`язкова для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання ухвали є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Вступну та резолютивну частини ухвали було постановлено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повний текст ухвали складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 28 жовтня 2024 року.

Суддя С. В. Мащенко