ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8232/24Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/817/911/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нужди Світлани Федорівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2024 року, ухвалене суддею Стельмащуком П.Я. у цивільній справі №607/8232/24 за позовом комунального підприємства теплових мереж Тернопільміськтеплокомуненерго Тернопільської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року комунальне підприємство теплових мереж Тернопільміськтеплокомуненерго Тернопільської міської ради (далі - КП Тернопільміськтеплокомуненерго) звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води в сумі 45743,18 грн та 3028,00 грн судового збору.

Позов обґрунтовано тим, що КП Тернопільміськтеплокомуненерго здійснює забезпечення тепловою енергією та гарячою водою житла за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживає ОСОБА_1 разом із сім`єю. Відповідачі не здійснювали оплату за спожиті житлово-комунальні послуги, внаслідок чого у період з 1 лютого 2015 року по 1 березня 2024 року утворилась вищевказана заборгованість. Добровільно сплатити борг відповідачі відмовляються, тому сума боргу пділягає стягненю в примусовому порядку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП Тернопільміськтеплокомуненерго заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води (за період з 1 лютого 2015 року по 30 листопада 2021 року, за послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (за період з 1 січня 2021 року по 1 березня 2024 року) у розмірі 45743,18 грн.

У задоволенні позовних вимог до інших відповідачів - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП Тернопільміськтеплокомуненерго 3028,00 грн судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Нужда С.Ф. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Вказує, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки КП Тернопільміськтеплокомуненерго не зверталось до ОСОБА_1 із відповідною пропозицією щодо укладення або продовження дії договору про надання житлово-комунальних послуг. Зазначає, що у ОСОБА_1 відсутня можливість контролювати обсяг наданих житлово-комунальних послуг, а тому ставиться під сумнів законність та правильність нарахування оплати за послуги. Крім цього, позивачем пропущено строк позовної давності, останній міг заявляти вимоги про стягнення заборгованості за три роки, які передували зверненню до суду, у зв`язку із чим представником ОСОБА_1 - адвокатом Нуждою С.Ф. до суду апеляційної інстанції подано клопотання про застосування строків позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

Згідно реєстраційного посвідчення від 05 травня 1999 року, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Згідно із довідкою про осіб, зареєстрованих за адресою АДРЕСА_1 , за період з 02.02.2021 по 02.02.2024, за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3

КП «Тернопільміськтеплокомуненерго» здійснює забезпечення централізованого опалення (постачання теплової енергії) будинку по АДРЕСА_3 , що підтверджується актами про запуск системи опалення в роботу.

Протягом 2014 - 2024 років були складені акти про запуск системи опалення в роботу в опалювальний період за адресою АДРЕСА_3 , зокрема 24.10.2014, 09.10.2015, 10.10.2016, 04.11.2022, 17.10.2023.

Також були складені акти про подачу теплоносія на ввід внутрішньо будинкової системи опалення будинку 23.10.2017, 22.10.2018, 30.10.2019, 16.10.2020, 13.10.2021.

31 жовтня 2021 року на офіційному веб-сайті КП «Тернопільміськтеплокомуненерго» були опубліковані типові публічні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води.

23.01.2024 позивачем КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР складено повідомлення №168/17/51 для проживаючих за адресою АДРЕСА_1 про те, що станом на 01.01.2024 заборгованість за послуги з централізованого теплопостачання за вказаною адресою складає 58538,60 грн., рекомендовано сплатити заборгованість впродовж 15 днів.

На підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.12.2008 у справі №2-7484/08 з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь Комунального підприємства теплових мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго» заборгованість за спожиту теплову енергію та гарячу воду в розмірі 1926,70 грн.

На підставі судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.09.2015 у справі №607/14643/15-ц з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь Комунального підприємства теплових мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води станом на 01.02.2015 в розмірі 15634,25 грн.

Згідно з випискою з особового рахунку про заборгованість за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 ) від 12.03.2024, відповідачі не у повному обсязі (в червні 2018 року сплатили 314,92 грн.; в липні 2018 року сплатили 500,00 грн.; в серпні 2018 року сплатили 500,00 грн.; в жовтні 2018 року сплатили 100,00 грн., в січні 2019 року сплатили 100,00 грн., в березні 2019 року сплатили 100,00 грн., в травні 2019 року сплатили 200,00 грн., в червні 2020 року сплатили 1000,00 грн., у вересні 2020 року сплатили 1000,00 грн., у жовтні 2020 року сплатили 2000,00 грн., у грудні 2020 року сплатили 2000,00 грн., у лютому 2024 року сплатили 100,00 грн.) проводили оплату за спожиту теплову енергію та гарячу воду, внаслідок чого станом на березень 2024 року виникла заборгованість у розмірі 45743,18 грн. Оплату в сумі 3272,64 грн. зараховано за період з 01.10.2018 по жовтень 2020 року. Оплату в сумі 1926,70 грн. зараховано за період з жовтня 2020 року по грудень 2020 року. Оплату в сумі 1400,66 грн. зараховано за період з грудня 2020 року по 01.03.2024.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тут і надалі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тариф на утримання автопаркінгів відноситься до третьої групи - житлово-комунальних послуг, ціни/тарифи на які визначаються виключно за домовленістю сторін на підставі економічно обґрунтованих витрат виконавцем послуг і не вимагають затвердження органами місцевого самоврядування.

Як зазначалось вище, КП «Тернопільміськтеплокомуненерго» здійснює забезпечення централізованого опалення (постачання теплової енергії) будинку по АДРЕСА_3 .

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Положеннями статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості.

Із зазначених положень закону випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказаний правовий висновок є незмінним.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що незважаючи на відсутність письмового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води між сторонами у справі фактично склалися саме такі договірні правовідносини, оскільки КП «Тернопільміськтеплокомуненерго» фактично надано такі житлово-комунальні послуги та підтверджено відповідними доказами їх вартість, а тому відповідач, як власник квартири, зобов`язаний їх оплачувати.

Щодо доводів відносно пропуску строку позовної давності та подання заяви про застосування строку позовної давності у суді апеляційної інстанції слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.

В частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) викладено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

Із матеріалів справи вбачається, що стороною відповідача у суді першої інстанції не було зроблено заяву про застосування позовної давності. Так, 10 червня 2024 року ОСОБА_1 було подано відзив на позовну заяву, однак заяви про застосування позовної давності останній не містив.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, заяви про застосування позовної давності до ухвалення рішення у справі не подав, інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли можливості зробити таку заяву в суді першої інстанції не вказав, тому колегія суддів доходить до висновку про відстуність підстав для застосування позовної давності на стадії перегляду рішення суду у суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не має юридичної освіти, належить до малозахищених верств населення, не користувався професійною правничою допомогою та не знав про можливість застосування строків позовної давності, колегія суддів не бере до уваги, оскільки інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції представляв адвокат Істеревич А.З., який діяв на підставі Доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 26 червня 2024 року та не був позбавлений зробити відповідну заяву до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нужди Світлани Федорівни залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Храпак Н.М.