РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/2998/24

Провадження № 22-ц/4815/1053/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2024 року в складі судді Панас О.В., ухвалене у м. Рівне, повний текст рішення складено 01 липня 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчатися. Свої вимоги мотивував тим, що є студентом І курсу денної форми навчання для здобуття освітнього рівня бакалавр Національного університету «Львівська політехніка» згідно наказу № 2906-4-10 від 10.08.2023. Навчання закінчується у червні 2027 року. Відповідач є працездатною особою, інших осіб на утриманні не має, хвороби, які впливають на його матеріальне становище, також відсутні. Йому відомо, що відповідач працює неофіційно. Вважає, що у відповідача відсутні обставини, які б перешкоджали йому у виконанні його батьківських обов`язків стосовно утримання повнолітнього сина у зв`язку з продовженням тим навчання. Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн., щомісячно на період навчання.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2024 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 2 000 грн.00 коп. щомісячно на період навчання, починаючи з 12.02.2024 року до 30.06.2027 року. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. в прибуток державного бюджету.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей, які продовжують навчання, на період цього навчання до досягнення ними 23-річного віку при умові матеріальної можливості надавати таку допомогу та обґрунтовано тими обставинами справи, що відповідач не надав достовірних і належних доказів неможливості сплачувати кошти на утримання сина, а також свого незадовільного стану здоров`я, який би перешкоджав його працевлаштуванню, як і не надав доказів утримання за рахунок соціальних виплат або інших осіб.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом не враховано положення статті 199 Сімейного Кодексу України щодо залежності обов`язку батьків утримувати дітей, які продовжують навчання, до досягнення ними 23 років від можливості батьків надавати матеріальну допомогу. Додає, що сам по собі факт навчання повнолітньої дитини не є підставою для стягнення аліментів, оскільки закон пов`язує обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім дочці сину саме з потребою в такій допомозі, яка виникла у зв`язку з витратами, пов`язаними з навчанням, а також за наявності юридичного факту можливості батьків надавати таку допомогу. Наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази можливості надання ним матеріальної допомоги повнолітньому сину, позивачу у справі. Вказує на лист ГУ ДПС у Рівненській області від 02 квітня 2024 року, відповідно до якого в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків відсутня інформація про джерела і суми доходів громадянина ОСОБА_2 за період з І кварталу 2023 по IV квартал 2024 року, а отже цей лист підтверджує, що у відповідача відсутня можливість надавати матеріальну допомогу. Вказує також на обставини погіршення стану здоров`я (інфаркт, який потягнув за собою довготривале лікування, що триває і досі), і що в сукупності спричинило звільнення з роботи та перебування на повному утриманні дружини. Заперечує посилання суду першої інстанції на те, що він виїздив за кордон, та пояснює, що така подія мала місце 5 років тому, коли він сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина, і такі виїзди жодним чином не підтверджують наявність у нього коштів станом на 2024 рік. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом РАЦС Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області 06.12.2005р,, актовий запис № 236.

Позивач є повнолітньою особою та не досяг 23-річного віку.

Згідно довідки № 01977 від 17.01.2024 р., ОСОБА_1 є студентом І курсу денної форми навчання Національного університету «Львівська політехніка», термін навчання до 30.06.2027 року.

Судом встановлено, що позивач не отримує стипендію, проживає в гуртожитку, вартість проживання в якому становить 790 грн/місяць; ліжко-місце ним проплачено до 30.06.2024 в розмірі 3 950,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 03878 від 08.02.2024.

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Зібраними у справі доказами встановлено, що позивач на час розгляду спору досяг 18-річного віку, навчається у вищому навчальному закладі, потребує матеріальної допомоги для забезпечення елементарних фізичних потреб у повноцінному харчуванні, лікуванні, оздоровленні, відпочинку, а також у зв`язку з проживанням у гуртожитку, проїздом до місця навчання і назад, придбанням необхідної для навчання літератури та приладдя, для забезпечення культурного розвитку особистості.

Що стосується такого обов`язкового складника для стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, як можливість у батьків надавати матеріальну допомогу, то апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом не встановлено місця роботи ОСОБА_2 . Згідно відповіді №32553/24-вх. Головного управління ДПС у Рівненській області, відповідно до відомостей з ДРФО відсутня інформація про доходи ОСОБА_2 за період з І кварталу 2015 по IV квартал 2024 року.

Наявні в матеріалах справи медичні документи ОСОБА_2 свідчать про те, що у травні 2023 року він проходив ультразвукове дослідження органів черевної порожнини та звертався до лікарів. Згідно довідки № 9 від 12.04.2024, виданої сімейним лікарем, відповідач перебуває у сімейного лікаря на «Д» обліку з приводу УХС АСНС.

Разом з тим, ці медичні документи не містять лікарських застережень щодо заборони ОСОБА_2 виконувати важку працю або заборони працювати взагалі. Будь-яких інших доказів того, що відповідач не має можливості працювати з тим, щоб утримувати себе та надавати необхідне утримання своєму повнолітньому синові, який продовжує навчання на стаціонарній формі, в силу чого не має можливості самостійно працювати та отримувати дохід, суду не надано.

Окрім того, у суду відсутні докази сплати відповідачем аліментів чи будь-яких коштів іншим членам сім`ї, і таких доказів не наведено і в апеляційній скарзі при оскарженні рішення місцевого суду.

Заперечення апеляційної скарги проти покликань суду першої інстанції на те, що відповідач приховав від суду джерело свого доходу, за рахунок якого він організовує своє утримання, харчування, лікування тощо, апеляційним судом відхиляються, оскільки такі запере речення не підтверджені жодними доказами, як і доводи про те, що він перебуває на утриманні своєї дружини та не працює.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Судом безспірно встановлено, що витрати на навчання позивача мають місце, та за його твердженнями їх несе мати, ОСОБА_3 .. Матеріали справи містять копії платіжних документів про сплату коштів у розмірі 3 950,00 грн. за проживання ОСОБА_1 у гуртожитку Національного університету «Львівська політехніка».

Нормами закону, що регулює стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, встановлений обов`язок батьків надавати таку допомогу своїй повнолітній дитині, однак цей обов`язок не є безумовним, як це має місце при аліментних зобов`язаннях щодо неповнолітньої дитини, а обмежений обставинами можливості батьків надавати матеріальну допомогу. Такі обставини матеріальної можливості утримувати повнолітню дитину, що навчається, враховані місцевим судом при визначенні розміру аліментів і частковому задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи встановлені обставини в сукупності із нормами закону, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання про наявність необхідної сукупності фактів, які дають право на стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання: досягнення позивачем віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження позивачем навчання у вищому навчальному закладі Національному університеті «Львівська політехніка; потреба у зв`язку з навчанням у матеріальній допомозі, оскільки він непрацевлаштований та не має постійного самостійного доходу; наявність у батьків, в тому числі і відповідача, можливості надавати таку допомогу, оскільки він є особою працездатного віку, а медичні документи, на які він послався як на підтвердження незадовільного стану здоров`я не передбачають непрацездатності, з огляду на що він не позбавлений можливості працевлаштуватися таким чином, щоб мати змогу надавати матеріальне утримання своєму повнолітньому сину ОСОБА_4 , що продовжує навчання, у розмірі 2 000,00 грн щомісячно, і такий розмір за встановлених обставин справи є справедливим та таким, що не порушує прав платника та отримувача аліментів.

Доказів, які б спростовували наведене, апелянтом не надано.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.