КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 лютого 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтувало тим, що 03 березня 2020 року між акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк») та відповідачем укладено кредитний договір № .

21 жовтня 2022 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 21/10/22, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах.

Згідно з реєстром боржників № 1 до договору факторингу № 21/10/22 від 21 жовтня 2022 року (витяг з реєстру боржників додається) позивач набув право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 508 521,28 грн, з яких: 398 417,32 грн - сума заборгованості по тілу; 40,83 грн - сума заборгованості за відсотками; 110 063,13 грн - сума заборгованості по комісії.

Оскільки відповідач в добровільному порядку вказану заборгованість не погашає, позивач просив суд стягнути її з відповідача в примусовому порядку разом із понесеними судовими витратами.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 лютого 2024 року у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, мотивувавши свої висновки тим, що позивачем не було надано доказів надання ОСОБА_1 кредиту, не надано виписки по рахунку і не доведено розміру кредитної заборгованості, переходу права вимоги від банку до товариства.

Стверджує, що право вимоги за кредитним договором № від 03 березня 2020 року було передано згідно додатку до договору факторингу, а саме реєстру боржників № 1. На підтвердження даного факту було надано суду витяг з реєстру боржників № 1 щодо кредитної заборгованості ОСОБА_1 , оскільки позивач не може надати сам реєстр боржників, бо останній містить інформацію, яка становить банківську таємницю, а також таємницю фінансової послуги.

Зважаючи на відсутність рішення суду про розкриття банківської таємниці, ТОВ «Діджи Фінанс» не надавало і оригінал договору факторингу, який разом з реєстром боржників становить єдиний договір, так як це прямо порушує норму закону щодо зобов`язання збереження банківської таємниці, передбачену статтею 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та статтею 11 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії».

Посилання в рішенні суду на те, що на підтвердження розміру заборгованості до позовної заяви будь-якого розрахунку заборгованості чи інших доказів надано не було, суперечить дійсності та свідчить про неуважне і поверхневе вивчення додатків позовної заяви.

Позивач звертає увагу, що до позовної заяви ним було додано розрахунок заборгованості за кредитним договором № , відповідно до якого поетапно розписані нарахування суми боргу окремо по категоріям (тіло кредиту, відсотки і т.д.), розписані періоди нарахувань та здійснені погашення по кредиту.

З метою підтвердження вищевикладеного, позивач повторно разом з апеляційною скаргою надає розрахунок заборгованості, який було додано ним при поданні позову та міститься у матеріалах справи.

Крім того, після ухвалення оскаржуваного рішення позивач 11 березня 2024 року додатково направив запит до первісного кредитора щодо наявності у нього первинних документів та лише 13 березня 2024 року отримав копію меморіального ордеру № 3213608 від 03 березня 2020 року на підтвердження видачі відповідачу кредиту, так як судом першої інстанції даний доказ не витребовувася, а позивач не мав його у своєму розпорядженні і подав усі наявні у нього докази по справі.

Враховуючи, що у рішенні було вказано про відсутність первинного документу, як однієї із підстав для відмови у задоволенні позову, позивач заявляє клопотання про приєднання даного документа до матеріалів справи, так як був позбавлений цієї можливості при розгляді справи у суді першої інстанції.

При цьому, у зв`язку з тим, що кредит було видано у готівковій формі, ТОВ «Діджи Фінанс» та АТ «ОТП Банк» позбавлені можливості надати виписку по рахунку, адже у даному випадку це неможливо з причин видачі кредиту готівкою, а не шляхом зарахування на рахунок, відкритий у банку.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надіслав через підсистему «Електронний суд» клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, відповідач причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 03 березня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № , відповідно до якого банк надає позичальнику кредитні кошти у розмірі 500 000 грн на споживчі цілі зі сплатою 0,01 % річних та 1,5 % щомісячно комісії за управління кредитом строком до 03 березня 2027 року.

21 жовтня 2022 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 21/10/22, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах.

Згідно із витягом з реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 21/10/22 від 21 жовтня 2022 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором № від 03 березня 2020 року у загальному розмірі 508 521,28 грн, з яких: 398 417,32 грн - сума заборгованості по тілу; 40,83 грн - сума заборгованості за відсотками; 110 063,13 грн - сума заборгованості по комісії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано реєстру боржників № 1 до договору факторингу, згідно з яким можливо було встановити, що право вимоги за кредитним договором № дійсно перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс».

Також суду не надано належних доказів перерахування кредитних коштів АТ «ОТП Банк» на рахунок відповідача, що могло б підтвердити факт виникнення заборгованості останнього за кредитом.

Крім того, на підтвердження розміру заборгованості позивачем до позовної заяви будь-якого розрахунку заборгованості чи інших доказів надано не було.

Колегія суддів не убачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III. Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

У частині третій статті 12, частині першій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З огляду на предмет спору та обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, ТОВ «Діджи Фінанс» було зобов`язане надати суду докази на підтвердження укладення між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору № від 03 березня 2020 року, надання останньому кредиту у відповідності до умов цього договору, наявності заборгованості та докази на підтвердження переуступки на його користь прав вимоги за таким договором у відповідному розмірі.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором Верховний Суд зазначив, що банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

За умовами кредитного договору № від 03 березня 2020 року сторонами передбачено надання кредиту у розмірі 500 000 грн.

Разом з тим, ТОВ «Діджи Фінанс» не надало суду належних і допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 кредиту, таких як платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо.

Також позивачем не надано виписки з особового рахунку по кредитному договору та/або розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору.

Доводи апеляційної скарги щодо надання такого розрахунку разом із позовною заявою є голослівними і не ґрунтуються на матеріалах справи.

Крім цього, на підтвердження набуття права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Діджи Фінанс» надало копію договору факторингу № 21/10/22 від 21 жовтня 2022 року. Проте додаток № 1 до договору факторингу, яким є реєстр боржників, та копії платіжних документів про перерахування коштів за договором факторингу на рахунок АТ «ОТП Банк» позивач суду не надав.

У самому договорі факторингу № 21/10/22 від 21 жовтня 2022 року не зазначено про передання ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за кредитним договором № від 03 березня 2020 року.

Відповідно до умов договору факторингу АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи Фінанс» дійшли згоди щодо передачі прав вимоги за реєстром боржників по договору факторингу.

Водночас, позивачем не було надано суду підписаного ним та банком акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 21/10/22 від 21 жовтня 2022 року, у якому було б зазначено про передачу права грошової вимоги за кредитним договором № від 03 березня 2020 року.

Колегія суддів враховує, що витяг з додатку до договору факторингу № 21/10/22 від 21 жовтня 2022 року, що був долучений до позовної заяви, був сформований ТОВ «Діджи Фінанс» в односторонньому порядку та не містить підпису уповноваженої особи АТ «ОТП Банк».

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи викладене, вирішуючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції належним чином дослідивши та давши оцінку поданим позивачем доказам, дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № від 03 березня 2020 року, укладеним з АТ «ОТП Банк», внаслідок недоведеності обставин, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник ТОВ «Діджи Фінанс» не спростував висновків суд першої інстанції щодо ненадання ним доказів на підтвердження факту надання АТ «ОТП Банк» відповідачу кредиту, наявності і дійсного розміру заборгованості, а також відступлення ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за вказаним кредитним договором.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на те, що суд першої інстанції мав самостійно витребувати відповідні докази, оскільки такі посилання не відповідають вимогам статті 13 ЦПК України та практики Європейського суду з прав людини.

З огляду на положення статей 12, 13 ЦПК України, саме позивач мав визначитися із обсягом доказів, на яких він ґрунтує свої вимоги, та надати суду відповідні докази. При цьому слід врахувати, що ТОВ «Діджи Фінанс» є фінансовою компанією та має бути обізнаним щодо того, якими саме доказами мають бути підтверджені обставини надання кредиту, наявності заборгованості та передання права вимоги. Відповідно, ризики ненадання таких доказів мають бути покладені саме на ТОВ «Діджи Фінанс».

Частинами першою, третьою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання скаржника про долучення до матеріалів справи нових доказів, які не були подані ним до суду першої інстанції, а саме розрахунку заборгованості ОСОБА_1 та копії меморіального ордеру, оскільки ним не були надані докази неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» необхідно залишити без задоволення, а заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 лютого 2024 року - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивача у вигляді сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 лютого 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній