ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/8185/24
Номер провадження 22-ц/818/3316/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова Хайкіна В.М. від 20 червня 2024 року по справі № 638/8185/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частки у спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частки у спільному майні подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , з якою він перебував у шлюбі з 15 вересня 1984 року по 02 грудня 2010 року. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , пайові кошти за яку були внесені під час їхнього шлюбу. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 березня 2021 року у справі № 638/169/21 встановлено, що розмір його частки у вказаній квартирі становить 30,38 %. Просив визнати за ним у порядку розподілу спільного майна подружжя право на частку квартири АДРЕСА_1 в розмірі 30,38%, в порядку забезпечення позову накласти арешт на вказану квартиру.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги ухвали судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 травня 2024 року про залишення позовної заяви без руху не виконані, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Не погодившись з ухвалою судді про повернення позовної заяви, 26 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та поновити провадження у справі за його позовом.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення його позовної заяви, адже копію ухвали про залишення позовної заяви без руху він не отримував у зв`язку з перебуванням у відпустці з 20 травня по 13 червня 2024 року та виїздом за межі країни, тому не зміг виконати її вимоги. У позовній заяві він вказував свій номер телефону, однак йому не було повідомлено про залишення позову без руху.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 2 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання частки у спільному майні подружжя.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з недотриманням вимог статей 175, 177 ЦПК України. Зокрема, позовна заява не містила всіх відомостей, передбачених статтею 175 ЦПК України, копії письмових доказів надані без належного їх засвідчення. Крім того, у прохальній частині позовної заяви викладено клопотання про забезпечення позову, яке має бути подано окремим документом з обґрунтуванням необхідності вжиття заходів забезпечення, з доказами, які підтверджують викладені в заяві обставини. Запропоновано позивачу протягом 10 днів з моменту отримання ухвали усунути недоліки позовної заяви (а.с. 3-5).

Копію вказаної ухвали судді направлено на адресу ОСОБА_1 , вказану в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2 , однак вона повернута до суду без вручення з довідкою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується конвертом та поштовим повідомленням (а.с. 7).

З інформації про трекінг поштового відправлення з номером 0027, що є загальнодоступною на сайті АТ «Укрпошта», вбачається, що відправлення створено онлайн 20 травня 2024 року, прийнято 28 травня 2024 року, не вручено адресату 30 травня 2024 року, повернуто відправнику у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання 12 червня 2024 року та вручено відправнику 15 червня 2024 року.

ОСОБА_1 перебував у щорічній відпустці з 20 травня 2024 року по 13 червня 2024 року, що підтверджується довідкою КНП «Міська клінічна лікарня № 2 імені проф. О.О. Шалімова» Харківської міської ради від 15 липня 2024 року № 79-к (а.с. 16).

З наданих ОСОБА_1 посадочних документів та копії його паспорту для виїзду за кордон НОМЕР_1 вбачається, що він мав квиток на потяг Харків-Київ на 17 травня 2024 року о 23:30, 19 травня 2024 року перетнув Державний кордон України, 20 травня 2024 року мав квиток на літак з Будапешту до Лісабону, 10 червня 2024 року квиток на літак з Лісабону до Будапешту, 11 червня 2024 року мав квиток на потяг з Відня до Чопу, після чого перетнув кордон України та мав квиток на потяг з Чопу до Києва, на 12 червня 2024 року мав квиток на потяг Київ-Харків, який прибував о 20:47 (а.с. 15, 17-22).

Таким чином, ОСОБА_1 не перебував за місцем реєстрації з 18 травня 2024 року по 12 червня 2024 року.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу через не усунення ним недоліків, вказаних в ухвалі від 10 травня 2024 року.

Проте, погодитися з таким висновком судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не може, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175,177 ЦПК України.

Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

За змістом наведених норм закону, повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, але ухилилась від виконання вимог, вказаних в ухвалі.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, провадження № 14-280цс18; постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 524/10298/15-ц, провадження № 61-1515 св 17, від 01 липня 2020 року у справі № 755/11143/18, провадження № 61-9818св19.

Частиною 6 статті 272 ЦПК України передбачено, що днем вручення судового рішення є: день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Зазначений перелік є вичерпним.

Матеріали справи свідчать про те, що копія ухвали судді від 10 травня 2024 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху лише один раз направлялася позивачу на адресу, зазначену в позовній заяві, проте повернута до суду без вручення з відміткою на конверті «за закінченням терміну зберігання». Повторно копію ухвали суд першої інстанції не направляв.

Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення кореспонденції суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування учасника справи. Повернення кореспонденції суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, провадження № 14-507цс18, справа № 752/11896/17, постанови Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 212/6456/15, провадження № 61-25809св18; від 29 січня 2020 року у справі № 208/2742/17, провадження № 61-21586св19)

У період з 28травня 2024 року по 12 червня 2024 року, коли поштове відправлення з копією ухвали судді від 10 травня 2024 року знаходилось у поштовому відділенні, ОСОБА_1 тимчасово не перебував за місцем реєстрації, тож об`єктивно був позбавлений можливості отримати його. Отже, від виконання вимог суду позивач не ухилявся, неотримання ним копії ухвали про залишення позовної заяви без руху виключає можливість усунення зазначених у ній недоліків в установлений судом строк.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції не врахував, що він не ухилявся від виконання вимог ухвали судді від 10 травня 2024 року про залишення позовної заяви без руху, оскільки вказану ухвалу не отримував. Також слід зазначити, що ухвалою судді від 10 травня 2024 року був визначений строк для усунення недоліків - 10 днів з дня вручення копії цієї ухвали. За відсутності підтвердження вручення копії ухвали суду цей строк не є таким, що розпочався, і відповідно, закінчився в день постановлення ухвали суду від 20 червня 2024 року.

Суд першої інстанції не позбавлений був можливості повідомити позивача про залишення його позовної заяви без руху за допомогою засобів телефонного зв`язку за номером телефону, вказаним ним у позовній заяві, а також повторно направити йому копію відповідної ухвали, однак не вжив усіх можливих засобів для належного повідомлення ОСОБА_1 про залишення його позовної заяви без руху.

Оскільки матеріали справи не містять доказів щодо належного повідомлення позивача про залишення його позовної заяви без руху, тому у суду першої інстанції не було підстав для її повернення ОСОБА_1 у зв`язку зі спливом встановленого судом десятиденного строку для усунення недоліків.

Зважаючи на викладене, за відсутності доказів вручення позивачу копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції застосував приписи частини 3 статті 185 ЦПК України передчасно, без достатніх для цього правових підстав.

Враховуючи вищевикладене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала судді суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, і таке порушення норм процесуального права перешкоджає подальшому провадженню в справі, адже у судді суду першої інстанції не було законних підстав для повернення позову.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню в справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала судді суду першої інстанції підлягає скасуванню як передчасна з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Водночас, повноважень щодо поновлення розгляду справи, як про це просить позивач в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не має.

Оскільки наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. 367, ч. 2 ст. 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 рокускасувати, справу направити до Дзержинського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук