Житомирський апеляційний суд
Справа №278/5823/23 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 60 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 278/5823/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Козирєва Ігоря Миколайовича на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визначити йому додатковий двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 . На момент смерті за нею рахувалося спадкове майно, а саме, житловий будинок у АДРЕСА_1 .

Зазначав, що всі документи на померлу та на спадкове майно знаходяться у відповідача, який чинить перешкоди в їх отриманні. Він дізнався про спадкову справу з повідомлення приватного нотаріуса, яке надійшло 13 листопада 2023 року, зокрема про наявність заповіту матері на його ім`я.

Вказував, що приватним нотаріусом був наданий йому 10-ти денний строк з дати отримання повідомлення для надання доказів про прийняття спадщини, а саме до 23 листопада 2023 року.

Але після смерті матері, ним був пропущений шестимісячний строк для прийняття спадщини за заповітом. Він вважає, що складений заповіт є дійсним і ніким не скасований. Також зазначав, що окрім нього спадкоємцем після смерті матері є його брат ОСОБА_1 . Вказував, що оригіналу заповіту він не має, тому вважав, що поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини є його необізнаність, як спадкоємця про наявність заповіту.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09 травня 2024 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Козирєв І.М. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не навів жодних поважних причин, що є підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Вказує, що долучені позивачем до позовної заяви документи не відповідають матеріалам спадкової справи, що свідчать про надуманість підстав для поновлення строку та введення суду в оману.

Примірник заповіту який позивач ніби то не офіційно отримав в Тетерівській сільській раді Житомирського району не відповідає примірнику заповіту, що міститься в матеріалах спадкової справи (та був наданий нотаріусу від Тетерівської сільської ради), що свідчить про альтернативне отримання документу (отримання інформації з іншого джерела), про що позивач суд не повідомив.

Суд не взяв до уваги вказані обставини і ухвалив помилкове рішення, яке підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У поданому відзиві позивач просить залишити рішення місцевого суду без змін так як воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

У судовому засіданні, відповідач та його представник - адвокат Козирєв І.М. підтримали доводи апеляційної скарги та дали пояснення які відповідають її змісту.

Представник позивача адвокат Васинчук С.М. апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволення та підтримав відзив позивача.

Належним чином повідомлений позивач про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що ОСОБА_2 при житті на праві власності належали житловий будинок із надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,2500 га для обслуговування жилого будинку і господарських будівель і земельна ділянка, площею 0,0141 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані також у селі Нова Рудня (а.с.60-63).

17 березня 1997 року ОСОБА_2 склала заповіт, яким усе майно заповіла своїм трьом синам: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.70).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.39).

Згідно копії нотаріально посвідченої заяви, 04 квітня 2019 року ОСОБА_6 відмовився від прийняття спадщини після смерті матері на користь ОСОБА_7 (а.с.64).

30 травня 2023 року ОСОБА_8 подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері, мотивуючи тим, що на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем і фактично прийняв спадщину (а.с.33).

13 листопада 2023 року позивачем було отримано лист від приватного нотаріуса із зазначенням інформації про наявність заповіту матері відносно її спадкового майна (а.с.4).

Після звернення ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, постановою про відмову у вчинення нотаріальної дії від 04 грудня 2023 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із пропущенням строку для прийняття спадщини (а.с.82).

Встановлено, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, але останнім не заперечується про обізнаність про смерть матері та прийняття участі в її похованні.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З указаним висновком погодився Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Разом з тим вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Як роз`яснено в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Докази, які беруться до уваги судом при визначені поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, є переважно письмові докази довідки медичних установ про стан здоров`я та проходження курсу лікування, довідки про перебування особи у відрядженні чи за межами України, інші довідки, акти, листування, що містять відомості щодо обставин, які перешкоджали зверненню спадкоємця до нотаріальної контори в строки встановлені статтею 1270 ЦК України.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач посилається на необізнаність про наявність заповіту.

У постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) Велика Палата Верховного Суду констатувала, зокрема що: «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом».

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач на час відкриття спадщини після смерті матері був спадкоємцем першої черги за законом. У позовній заяві він не зазначає об`єктивних причин, які б унеможливлювали подання заяви про прийняття спадщини впродовж установленого законом шестимісячного строку. Відтак, його незнання про наявність заповіту не впливало на волевиявлення щодо подання такої заяви.

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення його позову і визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері.

Але суд першої інстанції, належним чином не з`ясував обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм правову оцінку, і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

Тому, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріально права і порушення норм процесуального права.

Положеннями пункту 2 частини 2 статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За приписами частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, із позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у сумі 1610,4 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Козирєва Ігоря Миколайовича задовольнити.

Рішення Житомирського районногосуду Житомирської області від 09 травня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 1610,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 25 вересня 2024 року.