Справа № 161/9548/24
Провадження № 2/161/3041/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

при секретарі - Новак Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки в спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

20.05.2024 ОСОБА_1 через свого представника звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення частки в спільному майні подружжя.

Позов обгрунтовує тим, що він з ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з 2011 року. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.04.2022 року шлюб між ними розірвано.

В період шлюбу з відповідачкою набуто квартиру АДРЕСА_1 . 07.09.2018 року було зареєстровано право власності на квартиру.

Просив суд визнати за ОСОБА_1 на праві власності в спільному майні подружжя частку квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 24.05.2024 позов прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує, просить задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засідання позов визнав, просив врахувати визнання позову при стягнення судових витрат.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.04.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.5-7).

Право власності на спірну квартиру зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.09.2018 року, реєстраційний номер 228, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 378163401 від 13.05.2024 року (а.с.8).

Згідно ч.1ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ч. 3ст. 368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим визначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Згідно з ч.1ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1ст.70 СК України).

За нормами ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007року № 11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або з реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Сторони визнали, що квартира придбана під час перебування у шлюбі, доказів придбання квартири за власні кошти одним із подружжя суду не надано, відтак таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнати розмір належної йому частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи вищевикладене та те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 сторонами придбана під час перебування у шлюбі за спільні кошти, відповідач визнала позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, визнати за позивачем ОСОБА_1 на праві власності частку спірної квартири.

Відповідно до ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, при поданні позову позивачем сплачено 8 808,00 грн. (а.с. 1) судового збору, а тому ОСОБА_1 слід повернути з державного бюджету 4 404,00 грн (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову), та на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 4 404,00 грн судового збору (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову).

Керуючись ст. ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки в спільному майні подружжя - задовольнити.

Визнати в порядку розподілу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати в порядку розподілу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на (одну другу) частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4 404 (чотири тисячі чотириста чотири) гривні 00 коп.

Повернути з державного бюджету ОСОБА_1 4 404 (чотири тисячі чотириста чотири) гривні 00 коп сплаченого судового збору, згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № ПН24 від 17.05.2024 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк