Справа № 159/6523/23 Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т. В.
Провадження № 22-ц/802/803/24 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Власюк О. С.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2024 року,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкувала 1/2 частину квартири на АДРЕСА_1 . Іншу частину квартири успадкувала відповідач ОСОБА_2 , з якою батько перебував у шлюбі.

У вересні 2023 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину і зареєструвала право власності на 1/2 частину спірної квартири у Державному реєстрі речових прав, після чого письмово звернулася до відповідачки з проханням надати ключі від квартири для вселення. Проте отримала письмову та усну відмову.

Ураховуючи наведене, просила усунути перешкоди у користуванні квартирою, розташованою на АДРЕСА_1 , шляхом вселення.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2024 року позов задоволено.

Постановлено вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1073 гривні 60 копійок судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В апеляційної скарзі вказує, що суд при ухваленні рішення не врахував, що на момент звернення до суду квартира була і є по даний час спірним майном, щодо якого триває судовий спір.

Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що підставами апеляційного оскарження є обставини, які досліджувалися в суді першої інстанції та яким була надана належна оцінка, що не ставить під сумнів законності рішення суду, а зі змісту апеляційної скарги не вбачається, що судом було допущено порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, та з апеляційної скарги не вбачається з`ясування того, у чому саме є невідповідність рішення суду вимогам закону, оскільки твердження в апеляційній скарзі тотожні запереченням відповідача по суті спору, оцінка чому була надана судом першої інстанції та є правильною.

Відповідачем подано заяву про зупинення провадження цій справі до набрання законної сили рішення суду у справі 159/4771/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкуваня та набувальною давністю.

Вказує, що у зв`язку із оспорюванням підстав виникнення у ОСОБА_4 права власності на житло, неможливо ухвалити рішення у справі про усунення перешкод у користуванні майном.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 28.10.2024, занесеною до протоколу судового засідання, на підставі ч. 5 ст. 12, ст. 84 ЦПК України, відмовлено у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі.

Відмовляючи у задоволенні заяви апеляційний суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач обґрунтовуючи позов у справі №159/4771/23, не є тотожними або похідними тим, що підлягають встановленню у справі про усунення перешкод у користуванні майном, що належить на праві власності, тому розгляд цієї справи можливий і до вирішення справи №159/4771/23.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України ).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що спірним жилим приміщенням є двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 59,8 кв м, житловою 29,9 кв м.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав №345217887 позивачу ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка цієї квартири. Право власності позивачем набуте на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом номер 4073 виданого 04.09.2023 приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Козоріз Н.С. після смерті батька ОСОБА_5 .

Згідно з зазначеним свідоцтвом про право на спадщину за законом, іншу частину цієї квартири (1/2 частки) успадкувала після смерті ОСОБА_5 його дружина - відповідач ОСОБА_2 .

Поділ квартири в натурі між співвласниками не проведено, окремі поштові адреси для кожного співвласника не присвоювались.

Суд установив, що набувши право власності на частку у спірній квартирі позивач ОСОБА_4 позбавлена можливості користуватись своєю власністю, оскільки відповідачем ОСОБА_2 їй чиняться перешкоди, які полягають в недопуску її до майна, часткою в праві на яке вона володіє.

Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України закріплений принцип непорушності права власності, за яким ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 391 ЦК України встановлена можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, встановивши, що сторони є співвласниками спірної квартири, відповідно позивачу належить право володіння, користування та розпорядження цим майном, у чому відповідач чинить їй перешкоди, дійшов правильного висновку про задоволення позову про усунення ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення її у вказаний помешкання, оскільки позбавлення позивачки права користування спірним будинком є незаконним.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб`єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд розглядаючи справу оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми діючого законодавства, які регулюють спірні відносини, що склалися між сторонами по справі, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які вона посилається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому судове рішення суду першої інстанції є обгрунтованим та ухваленим з урахуванням норм діючого законодавства і підстав для його зміни чи скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись статтями 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Головуючий

Судді