Справа №487/8892/21
Провадження № 22-ц/812/1474/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

третьої особи - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_5

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Нікітіним Д.Г., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності відповідно до договору дарування квартири АДРЕСА_2 , виданий 03 грудня 2021 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л.

За вищевказаною адресою разом із позивачкою зареєстрована та проживає попередня власниця, бабуся позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та тітка позивачки ОСОБА_5 , яка є відповідачем по справі.

Зазначає, що відповідачка жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків.

Проживання разом з нею є нестерпним. На її та третьої особи ОСОБА_4 прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляється та продовжує проживати в даній квартирі, а тому позивачка змушена подати до суду заяву про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом виселення відповідача, яка порушує право на спокійне життя та завдає моральних страждань.

Звертає увагу, що ОСОБА_5 застосовує фізичне та психологічне насильство відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що унеможливлює сумісне проживання з відповідачем.

Вказує, що вона неодноразово зверталась до Миколаївського РУП із заявою про вчинення насильства в сім`ї та спричинення тілесних ушкоджень відповідачем по справі.

06 грудня 2021 року була зареєстрована заява від ОСОБА_1 у Єдиному реєстрі досудових розслідувань та відкрите кримінальне провадження № 0001046 щодо протиправних дій з боку ОСОБА_5 .

Враховуючи вищевикладене, позивач просила усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 шляхом виселення відповідача ОСОБА_6 з цієї квартири. Також просила стягнути з відповідача ОСОБА_5 судові витрати по справі в сумі 10000 грн. витрати на правову допомогу та 908 грн. судового збору.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2023 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування своїм майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_7 з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та приймаючи до уваги, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями статтею 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі й шляхом виселення з належного власнику житла осіб, які займають його без належних правових підстав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Обраний позивачем спосіб захисту є вірним. Правові підстави для користування спірним житловим приміщенням відповідачкою на теперішній час відсутні та вона підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2024 року заяву ОСОБА_5 про скасування заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2023 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, тому просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що наявність у позивача права власності на спірну квартиру є підставою для задоволення позову шляхом усунення перешкод в користуванні власником його майном і виселення її з квартири в якій вона мешкала, оскільки норми цивільного законодавства на які послався суд у рішенні визначають порядок захисту прав не тільки власника житла, а й осіб які мають право на проживання в цьому житлі, набули права проживання на підставі закону.

Вказує, що вона не погоджуюсь з висновком суду першої інстанції про безумовну підставу виселення її з житла лише за наявності у відповідача права власності на квартиру в якій вона проживала разом із своєю мамою - бабцею позивачки і в законний спосіб отримала право па проживання в цій квартирі, як член сім`ї власника.

На її думку, судом проігнорована норма стаття 64 ЖК України відповідно до якої члени наймача які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки. Вона весь час проживала із своєю матір`ю та сама виконувала обов`язки по утриманню житла

Наголошує, що обраний позивачкою спосіб захисту не поновлює її порушеного права чи законного інтересу.

З огляду на фактичні обставини справи, вбачається, що вимоги позивача у позовній заяві і докази наданні в обґрунтування своїх вимог спрямовані на порушення її права на користування житловим приміщенням, як члена родини, що є неприпустимим з огляду на ст.64 ЖК України та ст.405 ЦК України.

На її думку, за умов того що право власності до позивача за договором дарування на спірне житло перейшло 03 грудня 2021 року, а позов про усунення перешкод до суду надано позивачем 10 грудня 2021 року, позивач має особисте житло набуте на праві приватної власності у 2013 році і там постійно проживає із своєї родиною; разом із нею і її матір`ю ніколи не проживала. Вбачається використання позивачем набутого права власності за договором дарування від бабусі на шкоду членам сім`ї і як наслідок порушення її конституційного права на житло.

Вказує, що суд першої інстанції не з`ясував і не надав належної оцінки у чиєму фактичному володінні знаходиться спірне майно на час вирішення спору. Не з`ясувавши наведене правове питання, не визначив належний та правомірний спосіб захисту, на застосування якого позивач мала право. В цьому аспекті суди зобов`язані були вирішити питання про обрання ефективного способу захисту серед тих, що відповідають характеру спірних цивільних відносин між сторонами та фактичним обставинами справи

Вважає, що суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову за умов неправильного обрання позивачем способу захисту.

В порушення норм процесуального права і принципів цивільного судочинства, суд першої інстанції прийняв рішення без її участі, чим фактично порушив її право на захист і можливість надання суду заперечень та доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються її заперечення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

Позивач та її представник, третя особа апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте її неявка не перешкоджає розгляду справи за її відсутності в силу частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка посилалася на те, що відповідачка ОСОБА_5 жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків; проживання з відповідачкою є нестерпним, переїхати проживали в інше житло остання відмовляється. Більш того, ОСОБА_5 застосувала фізичне та психологічне насильство відносно позивачки та третьої особи ОСОБА_4 .

За такого, з врахуванням приписів частини першої статті 116 ЖК України та статті 391 ЦК України, просила усунути перешкоди у користуванні своєю власністю шляхом виселення відповідача.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 03 грудня 2021 року на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 61.4 кв.м., житловою площею 39 кв.м. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 грудня 2021 року (а.с.13,14-15).

За вищевказаною адресою з 09 серпня 2019 року зареєстровані та проживають ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є бабусею позивачки та тітка позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , з 18 листопада 2016 року, там же і проживає.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 391 Цивільного кодексу України проголошує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) звертала увагу на необхідність співвідношення і застосування статей391,395,405,406 ЦК України та статей64,150та 156ЖК України.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною першою статті 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Отже вирішальним для розгляду даної справи є з`ясування обставин, якими позивач обґрунтовувала позовні вимоги та на які посилалася як на правову підставу для позову, чи вчиняв відповідачка дії, які можна розцінити як достатню правову підставу для виселення без надання іншого жилого приміщення.

За змістом наведеного чинного законодавства порушення правил співжиття повинне носити систематичний характер і за умови що такі дії роблять неможливим для інших осіб проживання в одному будинку.

Твердження позивачки у позові про порушення з боку ОСОБА_5 правил співжиття, ОСОБА_1 пов`язувала із тим, що відповідач вчинила щодо неї фізичне та психологічне насильство.

Однак надані нею на підтвердження вказаних обставини звернення до правоохоронних органів письмові докази : реєстрація у Єдиному реєстрі досудових розслідувань та відкрите кримінальне провадження № 0001046 заяви ОСОБА_1 від 06 грудня 2021 року про заподіяння їй тілесних ушкоджень неустановленою особою, протокол допиту потерпілого від 06 грудня 2021 року, протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 05 грудня 2021 року, висновок експерта №1374 від 06 грудня 2021 року, з приводу наведених нею в позовній заяві фактів і в будь-який інший спосіб не підтверджено вчинення щодо неї насильства з боку відповідача (а.с.54,55-57,58-59).

Отже матеріалами справи не підтверджено той факт, що ОСОБА_5 систематично порушує правила співжиття, а заходи запобігання і громадського впливу щодо ОСОБА_5 виявились без результатними.

В процесі слухання справи судом апеляційної інстанції взагалі не здобуто доказів, що до відповідачки застосовувалися заходи запобігання чи громадського впливу, з врахуванням того, що позивач набула право власності 03 грудня 2021 року, а вже 10 грудня 2021 року звернулася до суду з цим позовом.

Отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність обставини, виключно якими позивач обґрунтовувала свої вимоги щодо порушення ОСОБА_5 правил співжиття, та неможливості через це для ОСОБА_1 проживати з нею у спірній квартирі, з огляду на те,що позивач проживає за іншою адресою зі своєю сім`єю. У спірній квартирі ніколи не проживала.

Також обставини, якими позивач обґрунтовувала свій позов щодо ухилення відповідача від оплати житлово-комунальних послуг у спірній квартирі спростовується матеріалами справи. Як вбачається із копій квитанцій наданих до суду відповідач, яка була власником спірної квартир з серпня 2019 року сплачувала комунальні послуги з часу набуття права власності по січень 2022 року включно (а.с.145-151, 205-219).

Як вбачається із матеріалів справи спірна квартира на прав власності належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2019 року, яким було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. (а.с. 194-197 )

В цей же день, 09 серпня 2019 року ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором подарувала спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_5 . Обидві вселилися у цю квартиру та 16 серпня 2019 року зареєструвалися за спірною адресою (а.с.184). Отже відповідач вселися в спірну квартиру як власник нерухомого майна.

11 листопада 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на підставі постановою Миколаївського апеляційного суду у справі 487/1853/20 від 11 жовтня 2021 року. Право власності ОСОБА_5 на вказану квартиру припинено( а.с.194-197)

Після чого за договором дарування від 03 грудня 2021 року ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру своїй онучці - позивачці по справі.

Як вбачається із інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_5 на праві власності належало дві квартир: спірна, право власності на яку припинено 11 листопада 2021 року та квартира АДРЕСА_5 , право власності на яку припинено 09 серпня 2019 року. Отже у відповідача відсутнє майно, яке належить їй на прав власності ( а.с.12-15).

Відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої та другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, провадження № 61-29520св18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц, провадження № 61-17372св18 зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

"Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачку слід виселити зі спірної квартири на вимогу власника цього майна, оскільки воно не є абсолютним та може підлягати законним обмеженням такими, які передбачені законом, та позивач, яка ініціювала це провадження та визначила предмет і підстави позову не довела обставин з приводу дій ОСОБА_5 щодо систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або щодо систематичного порушення правил співжиття.

З огляду на викладені обставини не свідчить про порушення чинного законодавства та не дає підстави для виселення відповідача посилання позивачки на обставини з приводу створення відповідачем умов, що роблять неможливим проживання позивачки з нею в одній спірній квартирі - виключно на правові підставі без встановлення відповідних фактів щодо цього, та з врахуванням того, що позивач не проживає за спірною адресою

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Не розглянувши суті аргументів заявниці про виселення, суд першої інстанції вважав встановленими обставини, які не підтверджені жодним чином.

Заразом позивач з мотивів правового захисту своїх прав як власник має практичну доступну можливість ставити питання про усунення порушення своїх прав в інший спосіб за іншим позовом.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду про задоволення позову здійсненні з не дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та відмови в позові ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів також приходить до висновку про те, що позивачем належними і допустимими доказами не підтверджено факт того, що проживанням відповідачки у спірній квартирі, яка іншого житла не має, порушуються права позивача, яка фактично проживає за іншою адресою, на вільне володіння користування чи розпорядження квартирою, що є процесуальним обов`язком позивачки (статті 12, 81 ЦПК України)».

За такого, аргументи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме неповідомлення відповідача про розгляд справи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки як підтверджується матеріалами справи про розгляд справи 13 березня 2023 року відповідач була повідомлена в порядку пункт 4 частини 8 статті 128 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав викладених у цій постанові.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) - 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 25 вересня 2024 року.