П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Кияшко К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року у справі за позовом Національного агентства з питань запобігання корупції до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року Національне агентство з питань запобігання корупції звернулося до суду з позовом в якому просило суд стягнути ОСОБА_1 безпідставно набуте майно у вигляді грошових коштів у розмірі 39 295,63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 жовтня 2020 року НАЗК на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року у справі № 640/16181/20 перерахувало на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 39 295,63 грн. у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. У подальшому, 17 грудня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд скасував рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року на підставі якого ОСОБА_1 отримав від НАЗК грошові кошти. Вказує, що 31 березня 2021 року НАЗК з метою досудового врегулювання спору звернулося до ОСОБА_1 з вимогою про повернення на підставі ст. 1212 ЦК України безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів у розмірі 39 295,63 грн. та отримало 03 квітня 2021 року відповідь про те, що такі кошти поверненню не підлягають відповідно до положень ст. 1215 ЦК України. Зазначає, що на спірні правовідносини розповсюджуються положення ст. 1212 ЦК України, оскільки правова підстава виплати коштів - рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року у справі № 640/16181/20, є скасованою, тобто відпала. Стверджує, що задоволення позовних вимог забезпечить рівність сторін та дотримання балансу між їх інтересами. Посилається, що на дані правовідносини не поширюються вимоги ст. 1215 ЦК України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, а виплата позивачем такого середнього заробітку не була добровільною, оскільки зумовлена виконанням рішення суду, яке було допущене до негайного виконання. Вказує, що виплата коштів відповідачу призвела до їх нецільового використання. Зазначає, що у даній ситуації не можливо застосувати поворот виконання судового рішення, оскільки це прямо суперечить ч. 1 ст. 239 КЗпП України.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року у задоволенні позову Національного агентства з питань запобігання корупції відмовлено.

В апеляційній скарзі Національнеагентствоз питань запобігання корупції просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що оскільки виплата проведена позивачем на виконання рішення суду, яке в подальшому скасовано, така підлягає поверненню, як набута без достатньої правової підстави, в силу положень статті 1212 ЦК України, а тому суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права у вигляді пред`явлення в порядку ст. 1212 ЦК України позову про повернення безпідставно набутого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, відтак не підлягає скасуванню. Оскільки, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах. Рішенням Окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 640/16181/20 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до НАЗК, визнано протиправним та скасовано наказ Національного агентства з питань запобігання корупції від 10 квітня 2020 року № 357-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині звільнення 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу проведення спеціальних перевірок Департаменту перевірки декларації та моніторингу способу життя у зв`язку зі скороченням посади. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу проведення спеціальних перевірок Департаменту перевірки декларації та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції з 11 квітня 2020 року.

Стягнуто з Національного агентства з питань запобігання корупції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 квітня 2020 року по 05 жовтня 2020 року в розмірі 233 856,92 грн., з якого Національне агентство з питань запобігання корупції має відрахувати податки та обов`язкові платежі.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 11 квітня 2020 року та стягнення з Національного агентства з питань запобігання корупції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11 квітня 2020 року по 05 жовтня 2020 року в розмірі суми стягнення за один місяць - 39 295,63 грн., з якого Національне агентство з питань запобігання корупції має відрахувати податки та обов`язкові платежі.

Згідно із розрахунковим листком відповідача за жовтень 2020 року, відповідачу було нараховано до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу (за вирахуванням податків та зборів) 31 632,98 грн. та здійснено таку виплату 06 жовтня 2020 року. Також позивачем було здійснено відрахування із середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: 4 952,57 грн. ПДВ та 1 002,15 грн. військового збору.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Водночас, апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції було задоволено, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Даною постановою питання про поворот виконання судового рішення не вирішувалося.

Позивач вважає виплачений відповідачу середній заробіток за час вимушеного прогулу безпідставно набутими коштами та 31 березня 2021 року звернувся до відповідача із вимогою про повернення таких коштів.

26 квітня 2021 року відповідачем було надіслано позивачу відповідь у якій останній вказав на відсутність правових підстав для повернення грошових коштів в силу положень ст. 1215 ЦК України.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача до відповідача не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції від 02 червня 2016 року) суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

При цьому суд зобов`язаний вирішити спір на підставі саме тих норм права, які регулюють спірні правовідносини, а застосування до вирішення спору норм права, які не регулюють спірні правовідносини не відповідає вимогам щодо законності відповідного судового рішення.

У даній справі НАЗК просило суд стягнути на свою користь з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 39 295,63 грн. як такі, що набуті ним без достатньої правової підстави.

Як підставу стягнення цих коштів позивач зазначав скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року у справі № 640/16181/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Згідно з указаним судовим рішенням, яке надалі скасовано, НАЗК (боржник) сплатило ОСОБА_1 (стягувачу) середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 39 295,63 грн., який НАЗК бажає повернути.

Повернення стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням є процесуальною формою захисту прав боржника, яке реалізується через поворот виконання судового рішення.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 3-рп/2011 поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав.

Судове рішення, за яким ОСОБА_1 виплачена спірна сума, було ухвалене, а згодом скасоване, за наслідками розгляду справи адміністративної юрисдикції.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, урегульовані КАС України.

Відповідно до частин першої, другої статті 380 КАС України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

За частиною сьомою статті 380 КАС України, якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою-третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Статтею 381 КАС України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ.

За змістом указаної статті КАС України, якщо обов`язок щодо вирішення питання про поворот виконання судового рішення не був виконаний судом апеляційної чи касаційної інстанції, відповідач вправі звернутися до суду, у якому перебуває справа, із заявою про поворот виконання рішення.

Поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням (постанова Верховного Суду у справі № 522/12153/19 від 01 березня 2023 року, провадження № 61-9847св22).

Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнуті кошти за скасованим судовим рішенням, у разі відсутності обмежень у такому поверненні, установлених законом.

Натомість позивач, у справі, яка переглядається, вважав за необхідне вирішити спір на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина третя статті 1212 ЦК України).

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - нормами процесуального права. За своїм змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними нормами права.

Такі висновки про застосування норм права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19).

Таким чином, неправомірним є посилання позивача у цій справі на статтю 1212 ЦК України як підставу для задоволення позовних вимог про повернення спірних коштів за встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги заявник обґрунтовував свої аргументи неврахуванням судом першої інстанції доводів позивача щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо питання застосування статей 1212, 1215 ЦК України у подібних правовідносинах у контексті отримання відповідачем коштів внаслідок недобросовісності його дій, що має наслідком повернення таких коштів.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, правильно зазначив, що за встановлених фактичних обставин до вирішення цього спору не підлягають застосуванню положення статей 1212, 1215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що вимоги НАЗК мають бути розглянуті та вирішені згідно з КАС України щодо повороту виконання рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення статті 1212 ЦК України, якими позивач обґрунтовував вимоги позову, до вирішення спірних правовідносин не застосовуються, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 461/6207/22.

У зв`язку із цим суд першої інстанції обґрунтовано вказав на відсутність підстав для задоволення позову у цій справі.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідач просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10 500,00 грн.

Витрати відповідача на правову допомогу підтверджуються копією договору про надання правничої допомоги від 07 серпня 2024 року, додатковою угодою № 1 від 07 серпня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 07 серпня 2024 року, актом приймання-передачі робіт (послуг) від 25 вересня 2024 року та актом приймання передачі грошових коштів від 25 вересня 2024 року.

Згідно Додаткової угоди №1 від 07 серпня 2024 року до Договору розмір винагороди за надані Виконавцем послуги за основним Договором становить сума 1500 гривень за годину фактично витраченого часу адвокатом необхідного для складання процесуальних документів та підготовки правової позиції або ознайомлення з матеріалами справи.

Адвокатом було надано наступні послуги:

1. Участь у судовому засіданні 07 серпня 2024 року по справі № 760/15757/21, витрачено 1 (одну) годину.

2. Ознайомлення з матеріалами справи № 760/15757/21 у суді апеляційної інстанції, витрачено 1 (одну) годину.

3. Вивчення та здійснення аналізу матеріалів справи та апеляційної скарги по справі № 760/15757/21 та підготовка відзиву на апеляційну скаргу, витрачено 4 (чотири) години.

4. Авансовий платіж за участь у судовому засіданні 25 вересня 2024 року по справі № 760/15757/21, витрачено 1 (одну) годину.

Всього, згідно вказаних вище Акту та розрахунку, вартість наданих послуг склала 10 500,00 грн.

Представники позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечували проти стягнення з позивача витрат на правову допомогу, вказуючи, що засідання 07 серпня 2024 року не відбулося, інші витрати зазначені стороною відповідача є не співмірними з складністю справи та обсягом виконаної адвокатом роботи.

За приписами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15.09.2021 у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), а також застосувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 10 500 грн. не в повній мірі відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру; такі витрати частково не співмірні з виконаною роботою адвоката.

Так, включаючи до витрат на правову допомогу в сумі 1 500,00 грн. за участь у судовому засіданні 07 серпня 2024 року, адвокат відповідача не звернув уваги, що вказане засідання, як таке, не відбулося, оскільки адвокат прибув до нього не готовий та просив суд оголосити перерву для вивчення матеріалів справи, підготовки до засідання та подачі відзиву.

Апеляційний суд приходить до висновку, що зазначені дії не можна віднести до правової допомоги, оскільки доведення до суду інформації про не готовність адвоката до засідання не потребує спеціальних знань в області права.

Такі дії могли бути виконані відповідачем самостійно, а отже прибуття адвоката до судового засідання виключно з метою інформування суду про неготовність до нього, не було необхідним і невідворотним.

За таких обставин зазначені витрати не можуть бути покладені на іншу сторону.

В іншій частині сторона позивача не навела суду достатніх обґрунтувань, які б давали суду підстави вважати заявлену відповідачем суму витрат на правову допомогу не обґрунтованою чи не співмірною з складністю справи чи обсягом виконаної адвокатом роботи.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторін тощо (постанова Верховного Суду від 01.09.2022 №640/16093/21).

За вказаних обставин та з огляду на фактичний об`єм послуг, наданих ОСОБА_1 , адвокатом Шевченко Т.М. суд приходить до висновку про наявність підстав для покладення на Національне агентство з питань запобігання корупції понесених ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн., оскільки такий розмір витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат з урахуванням складності справи.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 залишити без змін.

Стягнути з Національного агентства з питань запобігання корупції на користь ОСОБА_1 9000.00 (дев`ять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2024 року.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.