Справа № 203/1191/24
Провадження № 2-др/203/33/2024
24.10.2024 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:
головуючого судді - Казака С.Ю.
при секретарі - Потаповій В.С.
за участю представника позивача - ОСОБА_1
представника відповідача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро заяву представника позивача ОСОБА_3 адвоката Осипова Сергія Олексійовича про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат,-
До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшла вищезазначена заява представника позивача ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення по справі в частині розподілу судових витрат.
В судовому засіданні представник позивача підтримав заяву та просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на правову допомогу.
Представник відповідача в судовому засіданні просив зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу, до 3000 грн.
Пунктом 3 ч.1 ст.270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до ст.ст.134,137,141 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частина 2 ст.141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.141 ЦПК України).
Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.09.2021 року у справі №904/1907/15).
З матеріалів справи вбачається, що правова допомога, пов`язана із підготовкою звернення до суду та під час судового розгляду у даній справі надавалась позивачу адвокатом Осиповим С.О., що діяв на підставі договору про надання юридичних послуг та здійснення правового захисту (представництва) №10/23р від 11.09.2023 року та виданого на його підставі ордеру від 10.04.2024 року.
Суд відхиляє заперечення представника відповідача про те, що позивач не заявляв до закінчення судових дебатів про розподіл судових витрат та не надав такі докази у встановлений ч.8 ст.141 ЦПК України строк, оскільки в позовній заяві позивачем наводився попередній розрахунок судових витрат, які він очікує понести в ході розгляду справи, в заяві про зміну предмету позову від 24.04.2024 року зазначалось про надання заяви про стягнення витрат на правову допомогу після розгляду справи та така заява була подана представником позивача 02.10.2024 року, тобто з дотриманням порядку та строків, встановлених ч.8 ст.141 ЦПК України.
Стосовно заперечень представника відповідача щодо недоведеності та неспівмірності заявлених до стягнення витрат суд враховує, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року усправі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону №5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду справа №755/9215/15-ц від 19.02.2020 року).
Так, відповідно до положень ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,5,9 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року №922/1964/21.
Також, у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 року у справі №903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Заперечуючи щодо співмірності заявлених позивачем до стягнення витрат на правову допомогу, представник відповідача посилався на те, що договір №10/23р від 11.09.2023 року не містить положень щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Також зазначив, що з огляду на те, що адвокат є кваліфікованим юристом, має достатній стаж роботи, послуги з надання консультацій та узгодження правової позиції, складання клопотань про долучення доказів не є необхідними та не можуть бути враховані при розподілі судових витрат. Складність справи є низькою, оскільки вона не потребувала значних затрат часу, підготовка не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи.
Згідно правових висновків, наведених в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №922/1163/18, на які посилався представник відповідача в клопотанні, зазначено, що у разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Таким чином, сама по собі відсутність в тексті договору умов щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, не є підставою для відмови в задоволенні вимоги про компенсацію цих витрат та відповідне питання має вирішуватись з урахуванням всіх доказів, що надані на підтвердження понесення таких витрат.
Суд враховує, що п.4.1 договору №10/23р від 11.09.2023 року передбачено, що за надання послуг із захисту (представництва) інтересів «Клієнта» «Виконавцю» виплачується гонорар в національній валюті України за домовленістю, або в розмірі, передбаченому Додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору.
Згідно наведених вище положень п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI до інших видів правової допомоги належать види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
З урахуванням наведеного, суд вважає обгрунтованими, доведеними та співмірними зі складністю справи, обсягом та видом наданих послуг, витрати на правову допомогу за зустріч та консультацію клієнта, узгодження правової позиції в сумі 3028 грн. (2 години); підготовку, написання та подання позову від 05.03.2024 року в сумі 6056 грн. (4 години); підготовку, написання та подання заяви про забезпечення позову в сумі 1514 грн. (1 година); підготовку, написання та подання заяви про долучення доказів від 10.06.2024 року в сумі 1514 грн. (1 година); підготовку, написання та подання заяви про збільшення позовних вимог від 05.08.2024 року в сумі 1514 грн. (1 година).
Поряд з цим, суд не визнає необхідними витрати на підготовку, написання та подання письмових пояснень від 06.06.2024 року в сумі 1514 грн. (1 година) та заяви про залишення документальних доказів відповідача поза увагою суду від 18.09.2024 року в сумі 1514 грн. (1 година); оскільки письмові пояснення в більшості дублюють доводи, викладені в позовній заяві, а доводи, викладені в заяві про залишення документальних доказів відповідача поза увагою суду, є безпідставними та не свідчать про неналежність або недопустимість цих доказів.
Крім того, суд враховує, що вказані вище письмові пояснення та заява надавались стороною позивача після подачі відповідачем відзиву з доказами, а тому викладені в них доводи щодо безпідставності заперечень та неналежності і недопустимості доказів, могли бути викладені позивачем у заявах по суті справи, визначених ч.2 ст.174 ЦПК України, зокрема у відповіді на відзив, який позивачем у встановлені судом в ухвалі про відкриття провадження строки не подавався.
Також суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат за участь адвоката в судових засіданнях, які визначені в розмірі 9084 грн. за 6 годин, оскільки відповідно до протоколів судових засідань адвокат Осипов С.О. приймав участь в судових засіданнях загальною тривалістю 3 години. Тому витрати в цій частині визначаються судом в розмірі 4542 грн. (1514 грн. х 3 години).
При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В іншій частині в стягнення витрат відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.133,137,141,211,223,258,259,263-268,270 ЦПК України, суд
В іншій частині в задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.
Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на додаткове рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст додаткового рішення складено 31 жовтня 2024 року.
Суддя С.Ю.Казак