Справа №450/1957/23 Головуючий у 1 інстанції:Кукса Д.А.
Провадження №22-ц/811/1265/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Псярук О.В.,

за участі в судовому засіданні представниці позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області в складі судді Кукси Д.А. від 08 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в майні, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 квітня 2024 року у задоволенні заяви представниці позивачки ОСОБА_1 адвокатки Шеіної Анни Андріївни про забезпечення позову відмовлено.

Вказану ухвалу оскаржила представниця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Зазначає, що ухвала суду прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Звертає увагу на те, що відсутність забезпечення позову шляхом накладення заборони на вчинення дій щодо виселення і на вчинення перешкод в користуванні спірним будинком АДРЕСА_1 дозволило відповідачу продовжити створювати неможливі умови для проживання та користування спірним майном. Протиправні дії ОСОБА_4 та відсутність забезпечення позову шляхом накладення заборони ОСОБА_4 на вчинення дій щодо фактичного виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на вчинення ним перешкод в користуванні спірним будинком АДРЕСА_1 , сприяли та зумовили позивачів звернутись до суду з новим позовом про визнання права на проживання та усунення перешкод в користуванні житлом. На думку апелянтки, забезпечення позову у вигляді заборони на вчинення дій щодо виселення і на вчинення перешкод в користуванні спірним будинком АДРЕСА_1 не є занадто обтяжливим, не створить надмірних обмежень чи обтяжень, а, з огляду на предмет спору та суть позовних вимог, адекватно відповідатиме завданню забезпечення позову та унеможливить зловживання правами у разі визнання права приватної власності на частку в майні, яке є предметом спору, з метою унеможливлення виконання рішення суду. Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтовано висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову з підстав недоведеності, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому призвести до ускладнення виконання рішення суду.

В судове засідання окрім представниці позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивачки на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст 149 153, 261, 353, 354 ЦПК України, п.4, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року та відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, виходив з того, що сторона позивача вже зверталася до суду з заявою про забезпечення позову та просила забезпечити позов шляхом: накладення заборони відчуження будь яким способом нерухомого майна, яке є предметом спору, а саме, будинку АДРЕСА_1 ; а також накладення заборони на вчинення дій щодо виселення і на вчинення перешкод в користуванні спірним будинком АДРЕСА_1 . Ухвалою Пустомитівського районного суду від 01.05.2023 року було частково задоволено заяву представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Шеіна Анни Андріївни, ОСОБА_3 про забезпечення позову, подану у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в майні та з метою забезпечення позову вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням суду по справі законної сили, накладено арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 ; в іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено. Як вбачається, жодних інших, відмінних підстав для забезпечення позову шляхом накладення заборони на вчинення дій щодо виселення і на вчинення перешкод в користуванні спірним будинком АДРЕСА_1 у заяві не наведено. А тому в забезпеченні позову шляхом накладення заборони на вчинення дій щодо виселення і на вчинення перешкод в користуванні спірним будинком слід відмовити, оскільки такі не є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду немає.

Згідно ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов`язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов`язку вчиняти певні дії. Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до змісту п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у якій судом касаційної інстанції розтлумачено схожі правовідносини, «забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду».

Згідно змісту п.4 згаданої Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що:

- між сторонами дійсно виник спір та

- існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову;

- з`ясувати обсяг позовних вимог,

- дані про особу відповідача, а також

- відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів, відповідно до вказаних вище вимог закону та роз`яснень схожих за змістом правовідносин, перевіряючи: чи дійсно між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; обсяг позовних вимог; дані про особу відповідача; відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; а також беручи до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, вважає, що заява про забезпечення позову не підлягала до задоволення та правильно відхилена судом першої інстанції.

Як вбачається із виділених матеріалів цивільної справи, що надійшли на розгляд до апеляційного суду, у квітні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в майні, в якому просила:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 ідеальних частин житлового будинку, загальною площею 448,9кв.м., житловою площею202.6кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальних частин житлового будинку, загальною площею 448,9кв.м., житловою площею202.6кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що з 04.12.1976 року, тобто після укладення шлюбу з відповідачем, стала проживати разом з ним та його матір`ю ОСОБА_5 і його рідними братами ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у належному ОСОБА_5 на праві власності будинку, що за адресою АДРЕСА_1 . З 2010 року спільними зусиллями їх з відповідачем сім`ї, братів та матері стали будувати новий житловий будинок на підставі рішення Сокільницької сільської Ради №295 від 06 червня 1974 року «Про надання дозволу ОСОБА_5 на будівництво нового будинку», рішення виконавчого комітету Пустомитівської районної Ради народних депутатів Львівської області №109 від 09.03.1992 «Про надання дозволу громадянам на будівництво індивідуальних житлових будинків» та рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області №136 від 26 вересня 1997 року «Про залишення старого житлового будинку як житлового та дозвіл на його реконструкцію». Після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач та його рідні брати успадкували в рівних частинах старий житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . 22 серпня 1998 року відповідач разом з братами продали успадкований житловий будинок. Таким чином, у 2004 році всі переїхали жити у ще незавершений житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . У 2010 році позивачка з чоловіком вже не проживали разом, він виїхав з нового житлового будинку, оскільки створив нову сім`ю, в якій народилась дитина. Отже, позивачкою вже самостійно продовжувалося завершення будівництва облаштування будинку з власні кошти. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 . Єдиним спадкоємцем після його смерті є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 . Спадкоємців після його смерті немає. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта інд. номер 330513774 від 27.04.2023 року стало відомо, що відповідач 25.07.2022 року одноособово оформив на себе право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . З врахуванням викладених обставин, вважає, що відповідачем порушено майнові права позивачки на житловий будинок АДРЕСА_1 .

05.04.2024 року представниця позивачки ОСОБА_1 адвокат Шеіна А.А. подала заяву про забезпечення позову, у якій просила:

- накласти заборону на вчинення дій щодо виселення і на вчинення перешкод в користуванні спірним будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову покликалася на те, що відсутність забезпечення позову шляхом накладення заборони ОСОБА_4 на вчинення дій щодо фактичного виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і на вчинення їм перешкод в користуванні спірним будинком дозволило ОСОБА_4 вчинити фізичний, моральний та психологічний тиск на позивачів, який супроводжується наклепами, різного роду звинуваченнями. Відповідач створив та продовжує створювати неможливі умови для проживання та користування спірним майном. З 2010 року спільними зусиллями спільної з відповідачем сім`ї, рідних братів та матері відповідача стали будувати новий житловий будинок на підставі рішення Сокільницької сільської Ради №295 від 06.06.1974 «Про надання дозволу ОСОБА_5 на будівництво нового будинку», рішення виконавчого комітету Пустомитівської районної Ради народних депутатів Львівської області №109 від 09.03.1992 «Про надання дозволу громадянам на будівництво індивідуальних житлових будинків» та рішення виконавчого комітету Сокільницької сільської ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області №136 від 26.09.1997 «Про залишення старого житлового будинку як житлового та дозвіл на його реконструкцію». Вони з відповідачем вкладали свої кошти, а мати і брати відповідача кожний свої власні. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла. У 2004 вони всі переїхали у ще незавершений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвались за вказаною адресою і продовжували здійснювати ремонт будинку кожен зокрема. У 2010 вони з чоловіком вже не проживали разом, він виїхав з нового будинку, оскільки створив нову сім`ю, ремонтні роботи вона продовжувала самостійно. ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 помер. Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_3 другий позивач. У 2018 році будівництво та облаштування будинку завершилось. 19.07.2018 шлюб між відповідачем та ОСОБА_1 розірвано. У 2019 вона дала доручення сину ОСОБА_7 зробити замовлення на виготовлення технічного паспорта на вказаний будинок. ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_6 , спадкоємців після смерті якого немає. 23.04.2023 їй стало відомо, що 07.01.2023 її знято з реєстрації у даному будинку; 25.04.2023 ОСОБА_3 стало відомо, що 17.01.2023 відповідач виписав і його з житлового будинку. Відповідач 25.07.2022 одноособово оформив на себе право власності на такий. Забезпечення позову у вигляді заборони на вчинення дій щодо фактичного виселення і на вчинення перешкод у користуванні спірним будинком АДРЕСА_1 не є занадто обтяжливим, не створює надмірних обмежень чи обтяжень, а з огляду на предмет спору та суть позовних вимог, адекватно відповідатиме завданню забезпечення позову та унеможливить зловживання правами, які оспорюються.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Заборона вчиняти певні дії застосовується, якщо потрібно обмежити право відповідача чи будь-якої іншої особи вчиняти певні фактичні чи юридичні дії, що стосуються предмета спору. При цьому не допускається заборона дій, вчинення яких не утруднює виконання рішення в майбутньому.

Заборона на вчинення дій може стосуватися лише предмета спору.

Виходячи із змісту заявлених позовних вимог, зв`язок між заходом забезпечення позову шляхом накладення заборони на вчинення дій щодо виселення і на вчинення перешкод в користуванні спірним будинком АДРЕСА_1 та предметом позову про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/4 ідеальних частин житлового будинку, загальною площею 448,9 кв.м., житловою площею 202.6 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальних частин житлового будинку, загальною площею 448,9 кв.м., житловою площею 202.6 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відсутній, що свідчить про неспроможність заходів, які заявниця просила вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення даного позову.

Предметом спору у даній справі є визнання за позивачами права власності на та житлового будинку та такий спір не стосується порядку користування спільним майном. Тому в контексті вимог заяви про забезпечення позову задоволення такої буде суперечити принципам і засадам інституту забезпечення позову та такі заходи жодним чином не вплинуть на виконання потенційного рішення суду про задоволення позову (визнання права власності на частку у майні), яке буде виконане з набранням законної сили, оскільки не потребуватиме примусового виконання.

Відтак, з огляду на предмету спору в цій справі, відсутність зв`язку між заходами забезпечення позову, які просила вжити позивачка і предметом позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дане клопотання є необґрунтованим, а тому не підлягало до задоволення.

Доводи апеляційної скарги слід вважати відповідно необґрунтованими.

Порушень норм процесуального права, які б вказували на необхідність скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра