РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/22430/23

Провадження № 22-ц/4815/919/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерійний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сікорської Ірини Станіславівни на повторне заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 червня 2024 року у складі судді Кучиної Н. Г., постановлене в м. Рівне, повний текст рішення складено 03 червня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 07.06.2012 року. Станом на 17 жовтня 2023 року відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 74 088,15 грн., з яких: 71 233 грн. 65 коп. заборгованість за кредитом; 2 854 грн. 50 коп. заборгованість за нарахованими відсотками, які і просив стягнути на свою користь з відповідачки.

Повторним заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 червня 2024 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.06.2012 року у розмірі 71 000 грн. 00 коп.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 2 576 грн. 64 коп.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути кредит у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачем як позичальником дотриманий не був. Часткове задоволення позовних вимог в сумі 71 000,00 грн. зумовлене тим, що оскільки кошти позичальником не повернуті, а сума кредитного ліміту, встановленого Банком, складає 70 000,00 грн., саме вона є фактичним тілом кредиту і підлягає стягненню на користь Банку з відповідачки.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 адвокат Сікорська Ірина Станіславівна оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що у Анкеті - заяві сторони не погодили основних умов договору - предмет, не погодили сам факт укладення кредитного договору, суму (ліміт) кредиту строк на який надається позика,. Також анкета - заява взагалі не містить умов щодо встановлення кредитного ліміту. Додає, що на підтвердження своїх вимог позивач надав витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт та Умов та Правил надання банківських послуг, з якого неможливо встановити їхньої дати. Наголошує, При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими витягами з Умов та Правил надання банківських послуг відповідач ознайомився і погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування. Звертає увагу, що наданий позивачем паспорт споживчого кредиту також не містить інформації про предмет договору, оскільки з нього вбачається що сторони не погоджували вид платіжної картки, ліміт кредиту та розмір процентів; а підписана відповідачем анкета-заява не містить умов про те, що паспорт споживчого кредиту є складовою договору банківського обслуговування. Заперечує правомірність оцінки судом в якості доказу видачі кредитних коштів та наявності заборгованості у заявленому розмірі виписки по кредитному рахунку та розрахунку заборгованості, оскільки ті не є первинними бухгалтерськими документами. Вказує, що Банком в односторонньому порядку збільшено кредитний ліміт, що порушує договірний принцип кредитних правовідносин. З наведених підстав просить скасувати оскаржуване повторне заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 07 червня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір б/н шляхом підписання сторонами Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшено до 71 000 грн., що підтверджується Довідкою про зміни умов кредитування та обслуговування картрахунку.

При укладенні цього договору сторони керувалися положенням частини першої статті 634 Цивільного кодексу України, відповідно до якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і як наслідок виникнення заборгованості, про стягнення якої Банк і звернувся з даним позовом до суду.

Згілно наданого Банком розрахунку заборгованість відповідача за договором станом на 17.10.2023 року склала 74 088 грн. 15 коп. та включає в себе заборгованість за кредитом в сумі 71 233,65 грн. та заборгованість за простроченими відсотками в сумі 2 854,50 грн..

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, заборгованості за кредитом, стягнути зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом, та крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором № б/н від 07.06.2012 року, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи».

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці з умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» за період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Що стосується тверджень апелянта про безпідставне та неправомірне збільшення Банком кредитного ліміту в односторонньому порядку, то вони апеляційним оцінюються критично.

Так, згідно п.п.2.1.2.3, 2.1.2.4 Договору, відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, який відповідно до п. 1.1.51. Договору - короткостроковий кредит, який надається Банком Клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його Рахунку в розмірі ліміту кредитування.

З виписки за договором за період з 07.04.2014 по 20.10.2023 року встановлено, що відповідач користувалася кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної картки, здійснювала платежі, поповнювала картку.

Дія Договору підтверджується фактом користування апелянтом картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч. 2. ст. 642 ЦК України, згідно якої особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Виконання відповідачем Договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування (виписка по рахунку та розрахунок заборгованості додаються до позовної заяви).

З виписки за договором за період з 07.04.2014 по 20.10.2023 року вбачається, що апелянт активно користувалася кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної картки, здійснювала платежі, поповнювала картку.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує, що відповідач не зверталася до Банку задля розірвання договору не оскаржила його іншим чином, а навпаки погодилася зі змінами та прийняла їх, адже продовжувала протягом тривалого часу користуватися кредитною карткою, отримувала перевипущені картки та частково погашала заборгованість. Апелянтом не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за його картковим рахунком, що міститься в матеріалах справи, які є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19).

З виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач після отримання карти, неодноразово здійснювала операції, як щодо зняття готівки з карткового рахунку, розраховувалася за придбанні товари так й частково погашав заборгованість по кредиту.

Вказані обставини підтверджують отримання відповідачем кредитної картки і користування встановленим на ній кредитним лімітом. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про згоду з умовами кредитування.

На момент звернення до суду з цим позовом фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті.

Згідно частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про стягнення заборговаості за кредитом у розмірі кредитного ліміту 71 000 грн., встановленого банком 22.12.2021 року, попри те, що Банком заявлено про стягнення боргу в сумі 71 233 грн. 65 коп., з огляду на те, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем), що кореспондується зі ст. 1049 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сікорської Ірини Станіславівни залишити без задоволення.

Повторне заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 червня 2024 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Рівненського

апеляційного суду Ковальчук Н. М.

26 вересня 2024 року