Номер провадження: 22-ц/813/2479/24
Справа № 495/9910/22
Головуючий у першій інстанції Савицький С.І.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання право власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

09 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради, в якому просить:

- визнати право власності на спадкове майно за заповітом, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 (який складається з літ. «А», загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., літні кухні літ. «Б», «Є», сараю літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», споруд №1-5, 1) та земельну ділянку площею - 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

20 грудня 2022 року позивач ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, відповідно до яких просить суд:

- визнати право власності на 1/4 будинку АДРЕСА_1 (який складається з літ. «А», загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., літні кухні літ. «Б», «Є», сараю літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», споруд №1-5, 1) та земельну ділянку площею - 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на спадкове майно за заповітом, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1 (який складається з літ. «А», загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., літні кухні літ. «Б», «Є», сараю літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», споруд №1-5, 1) та земельну ділянку площею - 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позовна заява вмотивована тим, що вона прийняла спадщину за заповітом від 22 грудня 2020 року після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_1 від 13 липня 2021 року, актовий запис №54), в зв`язку з тим, що згідно з витягу про державну реєстрацію права власності від 15.06.2009 року зареєстровано на 3/4 , а на 1/4 свідоцтва не було.

Відповідно до заповіту від 22 грудня 2020 року ОСОБА_2 заповіла позивачу ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав їй на праві приватної власності, проте згідно витягу з державної реєстрації права власності від 15.06.2009 року та згідно з рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2008 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на 3/4 частки даного житлового будинку, а на 1/4 як обов`язкову долю не було отримано свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом та на земельну ділянку площею 429 кв.м., яка була передана в приватну власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування даного будинку згідно рішення міської ради п.139 №274 ХХІІ від 19.11.1997 року, але вона фактично прийняла спадщину, як сумісно проживаюча так як інших спадкоємців немає, на підставі чого вона була змушена звернутись до суду з позовом про визнання за ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 права власності на 1/4 частку будинку та земельну ділянку площею 429 кв.м., яка була передана у приватну власність ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 згідно рішення міської ради п.139 №274 ХХІІ від 19.11.1997.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради про визнання право власності на спадкове майно відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що позовні вимоги недоведені, оскільки на підтвердження позовних вимог надані всі докази, а саме:

1) копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 серія НОМЕР_2 ;

2) копію заповіту від 02.12.2020 року на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

3) копію рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2008 року за померлою ОСОБА_2 визнано право власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , також додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2008 року визначено, що саме складає 75% частини вищевказаного будинку;

4) витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно зареєстроване комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» №23014895 від 15.06.2009 року, номер запису 1925 в книзі 13, померла ОСОБА_2 зареєструвала права власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі вищевказаних рішень суду;

5) копію довідки №76 від 19.01.2023 року від КП «БТІ» в якій вказано, що власником 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 ;

6) після смерті спадкодавця звернулась до Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори, щодо роз`яснення порядку видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (спадкова справа №305/2021);

7) копію довідки Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори від 18.01.2022 року № 55/02-14 в якому рекомендовано за захисту моїх прав звернутися до суду;

8) копію рішення Білгород-Дністровської міської ради № 274-ХХ11 від 19.11.1997 року в якому вирішено: пункт 139 (передати безоплатно у приватну власність ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 земельна ділянка площею 439 кв. м. для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських прибудова).

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні.

За правилами статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_1 , від 13 липня 2021 року, актовий запис №54.

За життя, а саме 22 грудня 2020 року померлою ОСОБА_2 на ім`я позивача було складено заповіт серії НМН №136769, відповідно до якого спадкодавець ОСОБА_2 заповіла позивачу ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав їй на праві приватної власності.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Згідно з ст.ст.1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.

Положеннями ст. 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України).

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1247 ЦК України встановлені загальні вимоги до форми заповіту. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1248 України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2008 року за померлою ОСОБА_2 визнано право власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , також додатковим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 серпня 2008 року визначено, що саме складає 3/4 частини вищевказаного будинку.

Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно зареєстроване комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» №23014895 від 15.06.2009 року, номер запису 1925 в книзі 13, померла ОСОБА_2 зареєструвала права власності на 3/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі вищевказаних рішень суду.

Так, після смерті спадкодавця позивач звернулась до Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори, щодо роз`яснення порядку видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (спадкова справа №305/2021).

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Однак, листом завідувача Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори від 18.01.2022 року №55/02-14 позивача ОСОБА_1 було повідомлено, що в заповіті складеним ОСОБА_2 , посвідченим Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області 22.12.2020 року, зареєстрований в реєстрі за №1570, вказано житловий будинок АДРЕСА_1 , але в рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.07.2008 року, справа № 2-3537/2008, що набрало чинності 06.08.2008 року, право власності зареєстровано комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» 15.06.2009 року, номер запису: 1925, в книзі: 13, в графі «частка» вказано належить ОСОБА_2 «3/4», в зв`язку з тим, що при складані заповіту була допущена помилка щодо визначення обсягу спадкового майна, видати на ім`я позивача ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 неможливо.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Після отримання вищевказаного листа, позивачка ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав та законних інтересів звернулася до суду з відповідним позовом.

Однак, при обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачем ОСОБА_1 не надано доказів, які могли б підтвердити, факт того, що за життя спадкодавець ОСОБА_2 набула право власності на весь житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Чинним законодавством визначено, що до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час повного, всебічного дослідження позовної заяви, а також долучених до неї письмових доказів, судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не містять даних про набуття спадкодавцем ОСОБА_2 за життя права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 429 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися виключно у випадках, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та за умови відмови нотаріусом у вчиненні відповідної нотаріальної дії, а саме у видачі спадкоємцеві свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Частиною 2 статті 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи із змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Оскільки під час розгляду справи, обставини які викладені у позовній заяві не знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, то апеляційний суд зазначає таке.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_2 належало 100% житлового будинку АДРЕСА_1 (який складається з літ. «А», загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., літні кухні літ. «Б», «Є», сараю літ. «Г», вбиральня літ. «Ж», споруд №1-5, 1), а не тільки 3/4 його частини.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк