АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/5572/23

провадження 22-ц/822/447/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Факас А.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3

учасники справи:

позивач ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3

за апеляційними скаргами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах яких діє адвокат Якобишена Тетяна Дмитрівна, на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 лютого 2024 року, головуючий у першій інстанції Бойко М.Є.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_7 у травні 2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Після чого ОСОБА_7 у липні 2023 року подав нову позовну заяву до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

Зазначав, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13 лютого 2023 року вжито заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення боргу.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрований в реєстрі за №285 до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про заборону відчуження майна.

Посилався на те, що ОСОБА_5 , який здійснив відчуження майна на підставі безвідплатного договору, та ОСОБА_3 , яка надала згоду на таке відчуження на користь сина ОСОБА_6 після пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики, діяли недобросовісно та зловживали правами кредитора ОСОБА_7 , оскільки уклали договір, який направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржників.

Також вказував, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від ОСОБА_5 та ОСОБА_3 як співвласників спільного майна подружжя до їх сина ОСОБА_6 , тобто був наявний умисел на укладення договору з метою приховання майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання.

Просив визнати договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрований в реєстрі за №285, недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 листопада 2023 року залучено до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним задоволено.

Визнано договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрований в реєстрі за №285, недійсним.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 березня 2024 року заяву ОСОБА_7 , в інтересах якого діє адвокат Єфтемій О.Ф., про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, витрати з сплати судового збору в сумі 805 грн 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн, витрати з сплати судового збору в сумі 805 грн 20 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_6 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д., в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д., в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє адвокат Якобишена Т.Д., в апеляційних скаргах зазначають, що висновки суду першої інстанції про набуття спірним договором ознак фраудаторного правочину, право спільної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 є безпідставними.

З огляду на відмову у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики підлягав скасуванню арешт, який накладено на спірне жиле приміщення ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13 лютого 2023 року у справі №727/4872/21.

Судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини здійснення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 поділу майна подружжя в добровільному порядку, вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

Не надано оцінки показам ОСОБА_3 , допитаної в якості свідка, про не повідомлення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про позов ОСОБА_7 , оскільки не має відношення до квартири, надала у нотаріуса дозвіл на набуття майна як мати неповнолітньої дитини, зміст статті 65 СК України нотаріусом не роз`яснювався.

Не взято до уваги, що ОСОБА_7 не звертався до виконавчої служби із заявою про виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 боргу.

Вказує, що з 07 жовтня 2022 року (скасування заходів забезпечення позову) до 20 лютого 2023 року мав можливість подарувати квартиру в будь-який інший день, проте вчинив оспорюваний договір після сплати кредиту.

Вважає не доведеним ОСОБА_7 , що укладаючи договір дарування, сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_5 діяли умисно, чи договір не відповідав їхній волі, що оспорюваний правочин має ознаки фраудаторного правочину.

Суд першої інстанції зобов`язаний був залучити до участі у справі службу у справах дітей Чернівецької міської ради, оскільки ОСОБА_6 є неповнолітнім, позов направлений на позбавлення ОСОБА_6 права власності на нерухоме майно.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_7 , в інтересах якої діє адвокат Єфтемій Р.Ф., просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д., на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 лютого 2024 року залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПКУкраїни лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

ОСОБА_5 додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 березня 2024 року не оскаржується.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Якобишена Т.Д., підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_7 у обраний ним спосіб визнання договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрованого в реєстрі за №285, недійсним.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_5 , ОСОБА_3 діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам ОСОБА_7 , оскільки згода ОСОБА_3 на послідуюче відчуження майна, яким володів ОСОБА_5 спільно із колишньою дружиною, яка є боржником перед ОСОБА_7 , відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно ОСОБА_3 .

Відповідно договір дарування вчинення ОСОБА_5 у період наявності непогашеного боргу, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Разом з тим судом першої інстанції не прийнято до уваги доводи ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , що на час вчинення спірного правочину не було накладено арешт на майно, ОСОБА_5 , укладаючи договір, не мав умислу на укладення фіктивного правочину наявність у ОСОБА_3 іншого майна, на яке можна звернути стягнення, з огляду на недобросовісність дій ОСОБА_3 .

Крім того, судом першої інстанції враховано невиконання ОСОБА_3 рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 боргу, продовження ОСОБА_5 проживати у жилому приміщенні після його відчуження.

Водночас суд першої інстанції послався на те, що договір дарування майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, укладений на шкоду кредитору, підлягає визнанню недійсним у цілому.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 5 серпня 2022 року наведеним нормам відповідає, додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 1 вересня 2022 року відповідає в частині.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 січня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрований Шпиківською селищною радою Тульчинського району Вінницької області 18 вересня 1994 року актовим записом №28.

ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Лірниченко Н.М. 15 червня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за №3430.

За змістом пункту 14 наведеного договору цей договір посвідчений за згодою дружини продавця ОСОБА_9 та дружини покупця ОСОБА_3 , заяви яких приєднані до цього договору і зберігаються у справах нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М.

Також ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинено договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрованого в реєстрі за №285.

З приєднаної до матеріалів справи заяви ОСОБА_3 приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. від 20 лютого 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 надано згоду своєму колишньому чоловіку ОСОБА_5 на дарування сину ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 , в інтересах якого діє адвокат Єфтемій Р.Є., у грудні 2022 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики від 01 вересня 2020 року у солідарному порядку (справа № 727/11283/22).

За заявою ОСОБА_3 до Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 лютого 2023 року про ознайомлення з матеріалами справи № 727/11283/22 останній стало відомо про справу 09 лютого 2023 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13 лютого 2023 року заяву ОСОБА_7 про забезпечення позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про солідарне стягнення боргу за договором позики задоволено.

Заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 липня 2023 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 01 вересня 2020 року у розмірі 26800 доларів США , 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 1275,39 доларів США, судовий збір в сумі 10276,17 грн.

У позові ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 01 вересня 2020 року відмовлено.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцієюі законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) вказано, що «позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту».

При цьому згідно зі пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Предметом позову ОСОБА_7 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрованого в реєстрі за №285, недійсним.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_7 зазначалося:

недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України, з огляду на чинність на час його укладення ухвали Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13 лютого 2023 року про заборону відчуження спірного майна;

фіктивність правочину, оскільки дії сторін були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на майно від ОСОБА_5 та ОСОБА_3 до сина ОСОБА_6 ;

недобросовісність дій ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та зловживання правами на шкоду правам ОСОБА_7 , вчинивши правочин, який направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржників.

Отже, ОСОБА_7 одночасно посилався на декілька підстави недійсності правочину, зокрема як такого, що за своїм змістом суперечить вимогам закону щодо заборони відчуження (частина перша статті 215 ЦК України), фіктивного (частина перша статті 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (пункт шостий частини першої статті статті 3, частини третьої статті 13 ЦК України).

На підставі частини першої статті 367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Так, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Натомість, рішення Шевченківського районного суду м.Черніці від 22 лютого 2024 року не містить висновків суду щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_10 про визнання договору недійсним з підстав недодержання вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України, фіктивності правочину.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 січня 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрований Шпиківською селищною радою Тульчинського району Вінницької області 18 вересня 1994 року актовим записом №28.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за час шлюбу набуто квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Лірниченко Н.М. 15 червня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за №3430.

За змістом пункту 14 наведеного договору цей договір посвідчений за згодою дружини продавця ОСОБА_9 та дружини покупця ОСОБА_3 , заяви яких приєднані до цього договору і зберігаються у справах нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н.М.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Також ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинено договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрованого в реєстрі за №285.

З приєднаної до матеріалів справи заяви ОСОБА_3 приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. від 20 лютого 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 надано згоду своєму колишньому чоловіку ОСОБА_5 на дарування сину ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 .

У справі, яка переглядається, предметом позову є визнання договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрованого в реєстрі за №285, недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, так як не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, вчинений лише формально з метою приховати майно від примусової реалізації у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_7 , встановленої рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 липня 2023 року у справі №727/11283/22.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 27 травня 2024 року у справі № 607/16232/22 (провадження № 61-3677св24) та багатьох інших.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду: від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16,від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_7 вважав, що ОСОБА_5 , який здійснив відчуження майна на підставі безвідплатного договору, та ОСОБА_3 , яка надала згоду на таке відчуження на користь сина, діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора ОСОБА_7 з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі,а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: 1) момент укладення договору; 2) контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); 3) ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

В постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) розмежовано фраудаторність та фіктивність. Зокрема вказано: «недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.».

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини другої статті 202 ЦК України).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20 (провадження № 61-8068св21).

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зазначено, що: "зважаючи на те, що особа надавала лише згоду на укладення договору дарування від 04 лютого 2015 року, проте не була його стороною, то вона не може вважатися належним відповідачем за вимогами про визнання недійсним оспорюваного договору".

По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Саме тому в разі пред`явлення вимоги про визнання недійсним договору належним відповідачем є сторона договору (інший з подружжя).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справі, що переглядається, сторонами оспорюваного договору є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Оскільки ОСОБА_3 надавалася лише згода на укладення договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2023 року, проте вона не була його стороною, то ОСОБА_3 не може вважатися належним відповідачем за вимогою про визнання недійсним оспорюваного договору.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення позову, пред`явленого до неналежного відповідача ОСОБА_3 .

Водночас не можна погодитися з доводами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , на які є посилання в апеляційній скарзі, про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину фраудаторним.

Судом першої інстанції до обставин, які дозволяють кваліфікувати договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування від 20 лютого 2023 року як фраудаторний, зазначено, що продавець ОСОБА_5 , на ім`я якої було зареєстроване право власності на квартириу АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 , здійснив відчуження майна безоплатно сину сторін ОСОБА_6 , що свідчить про те, що сторони договору діють очевидно недобросовісно та зловживають правами, оскільки вчинили оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси позикодавця ОСОБА_11 і направлений на приховання майна, що є спільною власністю ОСОБА_5 та боржника ОСОБА_3 , від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів.

Правочин вчинений після звернення ОСОБА_7 до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики солідарно та після вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13 лютого 2023 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , як співвласник квартири АДРЕСА_1 усвідомлювала, що може бути звернено стягнення на жиле приміщення у рахунок погашення боргу, проте надала ОСОБА_5 згоду на його відчуження, ОСОБА_5 в свою чергу, знав про наявність зобов`язання за договором між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 позики, допускаючи настання негативних наслідків у вигляді звернення стягнення на частину майна, відчужив його на користь сина ОСОБА_6 , що ставить під сумнів добросовісність дій ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Водночас посилання ОСОБА_5 на вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, за яким набуто право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 є безпідставними.

На підставі частини другої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

У матеріалах справи відсутній договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо поділу спільного сумісного майна подружжя посвідчений нотаріально.

З огляду на те, що нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, відсутні підстави для висновку про право особистої власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на наявність у ОСОБА_3 іншого майна, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_7 , оскільки у матеріалах справи відсутні докази вартості іншого майна, що є достатньою для виконання зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_7 за рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 липня 2023 року в сумі 26800 доларів США.

Проте не можна погодитися з висновком суду першої інстанції про визнання оспорюваного договору недійсним в цілому.

Хоча договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Скінтей Ю.І. 20 лютого 2023 року, й був укладений після звернення ОСОБА_7 до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики солідарно, проте ОСОБА_6 не став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 свого обов`язку за договором між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 позики, на момент укладення оспорюваного правочину жодних судових рішень, які б підтверджували наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_5 перед ОСОБА_7 не існувало, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 липня 2023 року у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 01 вересня 2020 року відмовлено.

За таких обставин вчинення договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Скінтей Ю.І. 20 лютого 2023 року, в частині частки, що належить на праві спільної власності ОСОБА_5 не порушує права ОСОБА_7 .

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 344/5104/14-ц (провадження № 61-30105св18), погодився із висновком суду апеляційної інстанції про визнання недійсним договору дарування квартири, як спільного сумісного майна подружжя, лише в частини належної іншому з подружжя та відчуженої без його згоди.

За змістом частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

З огляду на визначення законом розміру частки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 , відсутність боргових зобов`язань у ОСОБА_5 перед ОСОБА_7 , визнання договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування недійсним в цілому порушує право ОСОБА_5 на володіння, користування та розпорядження спірним майном.

Тому слід визнати договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Скінтей Ю.І. 20 лютого 2023 року, зареєстрований в реєстрі за номером 285 недійсним в частині частки квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної власності ОСОБА_3 .

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не залучено до участі у справі службу у справах дітей Чернівецької міської ради.

На підставі частини 1 статті 35 ЦК України повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і працює за трудовим договором.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_6 зареєстрований підприємцем 25 жовтня 2022 року, набув повну цивільну дієздатність.

Судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 лютого 2024 року підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах яких діє адвокат Якобишена Тетяна Дмитрівна, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2024 року змінити в мотивувальній частині, виклавши в редакції цієї постанови.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2024 року змінити в резолютивній частині, виклавши в наступній редакції.

Визнати договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Скінтей Юлією Іллівною 20 лютого 2023 року, зареєстрований в реєстрі за номером 285 недійсним в частині частки квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 14 червня 2024 року.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді М. І. Кулянда

О. О. Одинак