Справа № 183/3933/24
№ 2-о/183/191/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2024 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого-судді Дубовенко І.Г., за участю секретаря судового засідання Болкарьової А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної Міграційної Служби України у Дніпропетровській області Відділ № 17 у місті Новомосковську про встановлення факту постійного проживання на території України, -

в с т а н о в и в :

Заявник звернувся до суду з заявою, у якій просить встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. В обґрунтування заяви зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Новопавлівка Азовського району Кримської області, постійно мешкав на території України, а саме на території Херсонської області, є громадянином України, є інвалідом і не може самостійно пересуватись. Після повномасштабного вторгнення Російської Федерації на території України та окупації ворожими військами частини Херсонської області його родичам вдалося вивезти його з тимчасово окупованої території у місто Новомосковськ, де він зараз проживає. Однак ним було втрачено частину документів, в тому числі і паспорт. Паспорт у нього був зразка 1974 року, він його не обміняв, внаслідок поганого фізичного стану та неможливості самостійно пересуватися. Через свою сестру він звернувся до міграційної служби у м.Новомосковську з метою оформлення паспорту, однак листом від 28 лютого 2024 року йому було відмовлено через те, що ним не надано доказів належності до громадянства України, а оскільки іншим чином встановити факт проживання станом на 1991 рік немає можливості рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення вказаного факту.

Представник заінтересованої особи надав до суду письмові пояснення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні заяви, через те, що заявником подано заяву, яка не відповідає ЗУ «Про громадянство України» та Указу Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України», яким затверджений порядок провадження за заявами і поданням з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», а саме він звернувся з заявою у якій просить встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, в той час як чинним законодавством необхідне встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

07 травня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи в окремому провадженні.

У судовому засіданні представник заявника адвокат Щербина С.В., зазначив, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Новопавлівка Азовського району Кримської області, постійно мешкав на території України, а саме на території Херсонської області, є громадянином України, є інвалідом і не може самостійно пересуватись. Після повномасштабного вторгнення Російської Федерації на території України та окупації ворожими військами частини Херсонської області родичам заявника вдалося вивезти його з тимчасово окупованої території у місто Новомосковськ, де він зараз проживає. Однак ним було втрачено частину документів, в тому числі і паспорт. Паспорт у заявника був зразка 1974 року, він його не обміняв, внаслідок поганого фізичного стану та неможливості самостійно пересуватися. Через свою сестру заявник звернувся до міграційної служби у м.Новомосковську з метою оформлення паспорту, листом від 28 лютого 2024 року йому було роз`яснено, що оскільки іншим чином ніж судовим рішенням встановити факт проживання станом на 1991 рік немає можливості, заявникові рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення вказаного факту. Заяву підтримав, просив суд задовольнити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала письмові пояснення та, посилаючись на ті ж підстави, а також зважаючи на той факт, що факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, спростований стороною заявника, просить відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_3 , допитана в судовому засіданні пояснила, що вона є старшою сестрою заявника. І вона, і її брат ОСОБА_4 народилися у Азовському районі республіки Крим, після народження ОСОБА_4 сім`я стала мешкати у смт Чаплинка Херсонської області, де ОСОБА_4 закінчив школу, став працювати, був призваний у армію; укладав шлюб, який вподальшому був розірваний; у зв`язку з труднощами з працевлаштуванням весною 1991 року виїжджав на територію Росії, на початку листопада повернувся у Херсонську область, та десь через два тижня працевлаштувався до колхозу імені Кірова у Херсонській області у будівельну бригаду. Більше з території Херсонської області він не виїжджав. У березні 2022 року у зв`язку із окупацією військами РФ частини Херсонської області ОСОБА_1 вдалося вивезти до м.Новомосковськ, однак паспорт його був втрачений. На сьогодні брат ОСОБА_4 є хворою людиною похилого віку, відсутність в нього паспорта позбавляє можливості навіть отримати медичну допомогу.

Суд, заслухавши представника заявника та представника заінтересованої особи, дослідивши підстави, поданої заяви та матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме:

В судовому засіданні встановлено та визнається усіма учасниками справи, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Новопавлівка Азовського району Кримської області (а.с. 17).

16 червня 1975 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав свідоцтво про восьмирічну освіту у Василівській середній школі Каховського району Херсонської області (а.с. 18).

27 листопада 1981 року заявник уклав шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якою 08 квітня 1987 року розірвав шлюб (а.с. 19-20).

З 20 грудня 1979 року заявник розпочав свою трудову діяльність на території колишньої УРСР (а.с. 21-25).

Крім того 28 жовтня 1992 року Чаплинським районним воєнним комісаріатом Херсонської області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виданий військовий квиток серії НОМЕР_1 , з якого вбачається, що заявник був призваний на строкову службу у квітні 1982 року, присягу прийняв 19.06.1982 року, проходив дійсну військову службу у в/ч НОМЕР_2 з червня 1982 року по травень 1984 року у званні рядовий. Відповідно до відомості щодо прийняття на військовий облік прийнятий на військовий облік 29 жовтня 1992 року Чаплинським районним воєнним комісаріатом Херсонської області (а.с. 12-16). Відомості щодо проходження строкової служби також містять у трудовій книжці заявника (а.с. 22).

Зазначені обставини також не оспорюються особами, що беруть участь у справі.

Після повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України та тимчасової окупації військами РФ частини Херсонської області заявник виїхав у місто Новомосковськ, де він зараз проживає. Через втрату частини документів, заявник звернувся до міграційної служби у м.Новомосковську з метою оформлення паспорту. Листом від 28 лютого 2024 року Відділом № 17 у місті Новомосковську ГУ ДМС у Дніпропетровській області ОСОБА_1 з питання оформлення паспорта громадянина України у зв`язку з втратою паспорту зразка 1974 року, він повинен надати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року, або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року (а.с. 10-11).

З інформації за вих. № 81/02-19 від 03.06.2024 року наданої Чаплинською селищною радою Херсонської області на запит ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, вбачається, що згідно даних реєстру Чаплинської територіальної громади відомості про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Чаплинської територіальної громади, станом на 13 листопада 1991 року та 24 серпня 1991 року в реєстрі відсутні. Крім цього повідомлено, що територія Чаплинської територіальної громади є тимчасово окупованою, паперова картотека залишилася на окупованій території, а тому здійснити перевірку по картотеці не мають можливості. А тому Чаплинська селищна рада не може надати інформацію, яка б підтверджувала чи спростовувала факт реєстрації чи проживання ОСОБА_1 на території Чаплинської громади станом на 13 листопада 1991 року та 24 серпня 1991 року (а.с. 48).

З Ф-1, наданої ЖМС України в Дніпропетровської області гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець с.Н-Павлівка Азовського району Кримської області за його зверненням 04 жовтня 1977 року отримав паспорт серії НОМЕР_3 ; містить відомості щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; відомості про те, що він раніше у іноземному громадянстві не перебував. Вказана форма також містить відомості щодо вклеювання фотокартки ОСОБА_1 25 жовтня 1986 року Комсомольським РОВД м.Херсон (а.с. 50-51).

Заявник у своїй заяві посилається на те, що оскільки іншим чином ніж рішенням суду, встановити факт свого проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року немає можливості, він вимушений звернутися до суду з заявою. тому як без встановлення такого факту він позбавлений можливості отримати паспорт у зв`язку з втратою паспорту зразка 1974 року.

З копії трудової книжки, дослідженої в судовому засіданні виданої на ім`я заявника вбачається, що він до березня 1991 року працював на Херсонському комбінату стінових та в`яжучих матеріалів. 18 квітня 1991 року ОСОБА_1 прийнятий на сезонні роботи до Свердловського лісхозу, звідки звільнений 28 вересня 1991 року. 19 листопада 1991 року ОСОБА_1 прийнятий у члени колгоспу імені Кірова у Херсонській області (а.с.24-25).

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Так, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256, яка змінена на ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи УРСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Отже, відповідно до норм чинного законодавства, юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13.11.1991.

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.05.2021 у справі № 496/818/19.

Так, судом встановлено, що надані заявником докази, витребувана судом інформація та допитаний у судовому засіданні свідок є належними, допустимими та достатніми доказами того, що заявник дійсно постійно проживав на території України станом на 13 листопада 1991 року.

В той же час, на підтвердження факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року суду не надано достатньо переконливих, допустимих, належних доказів.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява в частині встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 13 листопада 1991 року підлягає задоволенню.

В решті вимог належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3-8, 10, 18, 76-89, 95, 258, 259, 263, 264, 265, 315 319 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної Міграційної Служби України у Дніпропетровській області Відділ № 17 у місті Новомосковську про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця селища Н-Павлівка Кримської області, адреса: АДРЕСА_2 ), на території України станом на 13 листопада 1991 року.

В іншій частині заяви відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Г.Дубовенко