Справа № 308/2576/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого: судді Джуги С.Д.

суддів: Мацунича М.В., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2023року у складі судді Бедьо В.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Кузьо Галина Василівна про визнання договору дарування недійсним ,-

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між відповідачами.

На обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_4 . Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, своєчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. З такою ж заявою до нотаріуса звернулася дружина покійного - ОСОБА_1 і його син ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що на час смерті батька останній був співвласником двох квартир по АДРЕСА_2 , оскільки вони були ними набуті за час шлюбу у 1996 році. Однак, титульним власником цих квартир була ОСОБА_1 . Після смерті батька ОСОБА_1 об`єднала вказані квартири в одну квартиру №15 . Позивач вважає, що половина зі згаданих квартир повинна бути успадкована у рівних частках між трьома спадкоємцями. Натомість ОСОБА_1 , яка була лише співвласником квартир, до спливу строку на прийняття спадщини не мала права розпоряджатися нерухомим майном. Проте, 26 січня 2018 року ОСОБА_1 подарувала квартиру АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_3 , уклавши відповідний нотаріально посвідчений договір. Як підставу для задоволення позову, позивач покликається на приписи ч.1 ст.203 і ч.1 ст.215 ЦК України, стверджуючи, що ОСОБА_1 при укладенні договору дарування від 26.01.2018р. повідомила нотаріусу недостовірні відомості про те, що квартира АДРЕСА_1 , не є спільним сумісним майном подружжя, а є її особистою приватною власністю. Позивач є заінтересованою особою, яка має право оскаржувати вищевказаний договір дарування, оскільки в подальшому у нього буде можливість реалізувати свої спадкові права та отримати свідоцтво про право на частку у спільній сумісній власності на квартиру.

З врахуванням наведеного позивач просив задовольнити заявлений позов.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2023року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) укладений 26 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вирішено питання по судовим витратам.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд не врахував, що позивачем не заявлено вимоги про визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 , які повинні вирішуватися судом в межах розгляду іншої справи; не відповідають дійсності і недоведеними є висновки суду першої інстанції про те, що відповідачка свідомо надала нотаріусу неправдиву інформацію щодо статусу квартири, яка є її особистою приватною власністю, а не спільним майном подружжя; позивач не довів наявності порушеного або оспорюваного права на спадкування, а матеріали справи не містять доказів щодо відмови нотаріуса в оформленні йому права на спадщину.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта - адвоката Розмана С.Ю., представника позивача - адвоката Олійника Р.Б., перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заповіт останнім не було складено.

20 вересня 2017 р., позивач звернувся до приватного нотаріуса Балаж М.В. із заявою про прийняття спадщини за померлим батьком, що підтверджується наявною у матеріалах справи заявою позивача.

Крім позивача, спадкоємцями першої черги спадкування за померлим ОСОБА_4 , є друга дружина батька позивача - відповідач ОСОБА_1 , а також інший син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки нотаріуса Балаж М.В. від 19.02.2018 р.

На дату смерті, ОСОБА_4 , разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 володіли двома квартирами у будинку АДРЕСА_2 , які були набуті ними у 1996 році за час шлюбу, що був ним укладений 26.04.1987 р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Лаврів М.М. 24.08.1996 р., зареєстрованого в реєстрі за №585, договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, Лаврів М.М., 02.08.1996 р., зареєстрованого в реєстрі за №326.Титульним власником квартир була записана ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 , вказані квартири були об`єднані відповідачкою ОСОБА_1 у одну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування від 26.01.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В., зареєстрованого в реєстрі № 119, ОСОБА_1 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_3 (обдаровувана) прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 , що складається з чотирьох житлових кімнат загальною площею 109, кВ.м., яка належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, Лаврів М.М., 24.08.1996 р., зареєстрованого в реєстрі за №585, договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, Лаврів М.М., 02.08.1996 р., зареєстрованого в реєстрі за №326, Висновку щодо технічної можливості об`єднання нерухомого майна, виданого ТОВ «Будтехконсалт», 27.11.2017 р., за №27/11/2017 р., технічного паспорту, виданого ТОВ «Будтехконсалт», 30.11.2017 р. за №1942. Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101.

Згідно з пунктом 5 вказаного договору дарування від 26.01.2018 р. дарувальник стверджує той факт, що з 07.08.2017 р. є вдовою та відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю, і осіби, які могли б поставити питання про визнання ними права власності на відчужувану квартиру (чи її частку), у тому числі відповідно до ст.ст.65, 74 та 97 СК України, відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

При цьому, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року по справі № 343/1294/18.

Незважаючи на те, що дві квартири, які набуті у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і в подальшому об`єднані в одну квартиру, зареєстровані лише за відповідачем ОСОБА_1 , однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту реєстрації права власності на нього.

Заперечуючи позов відповідач ОСОБА_6 посилається на те, що спірне майно є її особистою приватною власністю, в підтвердження чого надано копію трудової книжки, з якої слідує, що вона з 1978 року і до часу придбання двох квартир (1996 рік) безперервно працювала, натомість з поданої копії розрахунку трудового стажу наявного в матеріалах пенсійної справи померлого ОСОБА_4 вбачається, що він з вересня 1990 року по січень 2000 року не працював, тобто не мав самостійного заробітку.

Однак, дані докази не є належними, допустимими, достовірними та достатніми, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на вказані квартири, що набуті ними в період шлюбу, та не доводять, що дане майно придбано відповідачкою ОСОБА_6 за її особисті кошти та є її особистою приватною власністю. Лише та обставина, що один з подружжя на дату набуття майна працював, а інший не працював, не може спростовувати презумпцію права спільної сумісної власності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

З врахуванням наведеного суд першої інстанції дані твердження відповідачки ОСОБА_1 обґрунтовано не взяв до уваги. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги щодо необхідності заявлення позивачем окремих вимог про визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 , які повинні вирішуватися судом в межах розгляду іншої справи, оскільки спростування презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя в даному випадку, входить предмет доказування у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Аналогічна норма передбачена і у п. 1.1. Глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 1/2 квартир по АДРЕСА_2 (які згодом були об`єднані у одну квартиру АДРЕСА_1 ) належали дружині ОСОБА_4 - відповідачці ОСОБА_1 як співвласнику спільного сумісного майна подружжя, а інша 1/2 повинна підлягає спадкуванню у рівних частках дружиною батька - ОСОБА_1 , його сином ОСОБА_2 та позивачем - ОСОБА_2 .

Крім того, матеріалами справи установлено, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду перебувала справі №308/4006/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Балаж М.В., про усунення від права на спадкування. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду 18 грудня 2019 року у справі №308/4006/18 ОСОБА_2 було усунуто від права на спадкування за законом, після смерті його батька ОСОБА_4 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 листопада 2022 р., яка залишена без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2022 р., заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 грудня 2019 року у справі №308/4006/18 скасоване, а у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування відмовлено.

Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що позивач входить в коло спадкоємців і є спадкоємцем померлого батька

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

26 січня 2018 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. нотаріально посвідчено і зареєстровано в реєстрі за №119 договір дарування квартири, за яким ОСОБА_1 подарувала своїй доньці ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 5 вказаного договору дарування квартири від 26.01.2018 р. дарувальник стверджує той факт, що з 07.08.2017 р. є вдовою та відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю, і осіби, які могли б поставити питання про визнання ними права власності на відчужувану квартиру (чи її частку), у тому числі відповідно до ст.ст.65, 74 та 97 СК України, відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

З вищевказаних норм випливає, що лише власник майна має право укласти договір дарування, а якщо співвласників декілька, то такий договір має укладатися за згодою всіх співвласників.

Відповідно до п. 4.6. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 фактично не була повноправним і єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , а лише одним із співвласників, і, відповідно, до моменту спливу строку для прийняття спадщини, і, відповідно, визначення конкретного кола співвласників, не мала права розпоряджатися спірною квартирою.

Відповідно, укладаючи оскаржуваний договір дарування від 26 січня 2018 року відповідачка ОСОБА_1 повідомила нотаріусу недостовірні відомості, а саме те, що майно, яке є предметом договору дарування, не є спільною сумісною власністю. В той же час, відповідачці було відомо про наявність інших спадкоємців, а також те, що вона не є єдиним власником квартири, а право на отримання частки у праві спільної сумісної власності на квартиру має і позивач, як один із спадкоємців ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

За змістом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.ч.2,3ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір, в даному випадку договір дарування не може використовуватися учасниками цивільних відносин для позбавлення спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, законних прав на спадкування майна, яке є предметом оспорюваного правочину.

Оспорюваний договір не відповідає ч.1 ст. 203 ЦК України, порушує законні права та інтереси позивача ОСОБА_2 , як спадкоємця, який прийняв спадщину за померлим батьком, та перешкоджає йому у здійсненні його спадкових прав та оформленні права власності на спадкове майно.

З врахуванням наведеного судом першої інстанції правомірно визнано вказаний правочин недійсним, та обґрунтовано захищені порушені спадкові права позивача.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2023року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2024 року.

Головуючий :

Судді: