КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3358/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 33072,00 грн.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач, з урахуванням письмових пояснень від 14 листопада 2023 року, послався на наступне.

Позивач є стягувачем у виконавчому провадженні НОМЕР_1, примусове виконання якого здійснював Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

16 січня 2016 року при ознайомлені з матеріалами виконавчого провадження НОМЕР_1 позивачу стало відомо про закінчення даного провадження.

Вважаючи дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання дій протиправними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2016 року у справі №826/783/16 визнано протиправними дії Відділу ДВС Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.11.2015 ВП № НОМЕР_1, а постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 27 листопада 2015 року ВП НОМЕР_1 визнано протиправною і скасовано.

Дізнавшись про безпідставне закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1, позивач занервував, що призвело до загострення наявного в нього хронічного захворювання - у формі гіпертонічного кризу.

Причинно-наслідковий зв`язок між гіпертонічним кризом позивача та неправомірними діями відповідача у виконавчому провадженні НОМЕР_1 та грошовий еквівалент заподіяних страждань в розмірі 33 072 грн., встановлені висновком експерта №1 від 20 січня 2016 року.

Відповідачем порушено право позивача на виконання судового рішення в межах виконавчого провадження НОМЕР_1, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000 грн 00 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції змінити та позов задовольнити в межах заявлених позовних вимог.

Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесено з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права і неправильним застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції не з`ясовано, що навіть після скасування в судовому порядку (відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.03.2016 року по справі № 826/783/16) постанови відповідача від 27.11.2015 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, останній тривалий час виконавче провадження не відновлював і відповідно судове рішення за виконавчим листом Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2010 року №4/38 в примусовому порядку не виконував, що в свою чергу є його обов`язком, а не правом.

Вказував, що з наданих відповідачем матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 вбачається, що воно було відновлено лише 16.02.2021 року за відповідною постановою відповідача, тобто майже через 5 років, з моменту винесення постанови адміністративного суду.

Тому вважає, що судом першої інстанції неповно були з`ясовані обставини з тривалого і безпідставного не відновлення відповідачем виконавчого провадження № НОМЕР_1, багаторазового звернення позивача до суду для відновлення свого порушеного відповідачем права з виконання судового рішення, що додатково завдало йому душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо позивача з боку відповідача.

Вказував, що судом першої інстанції не було з`ясовано, що тривале нездійснення відповідачем передбачених законодавством дій з примусового виконання судового рішення, що є його прямим обов`язком, призвело до втрати позивачем встановленої судовим рішенням компенсації оплаченого проїзду у відпустку.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач вважає визначений розмір моральної шкоди обгрунтованим і розумним з огляду на судову практику Європейського Суду з прав людини.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що судом першої інстанції не враховані висновки наявної в матеріалах справи експертизи з визначення розміру грошового еквіваленту заподіяної позивачу відповідачем моральної шкоди.

Вказував, що даний висновок експерта встановив вираженість (глибину) фізичних і душевних страждань позивача, а не ступінь ушкодження його здоров`я. Проте, суд першої інстанції ніяким чином не обгрунтував відхилення вищезазначеного висновку експерта.

24 січня 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду, а в подальшому 01 лютого 2024 року на поштову адресу апеляційного суду надійшов ідентичного змісту відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 151-156, 158-166).

Відповідач не погоджується з наведеними в апеляційній скарзі доводами скаржника, вважає скаргу необгрунтованою та безпідставною.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказував на те, що наданий позивачем висновок експерта № 1 від 20 січня 2016 року не може бути прийнятий до уваги, оскільки даний висновок винесений фахівцями Української військово-медичної академії, де на той час працював ОСОБА_1 , і це могло вплинути на об`єктивність рішення.

Також зазначав, що в довідці від лікаря, яку надав позивач, зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від госпіталізації, залишився на амбулаторному лікуванні, довідка видана на 2 дні, що на думку відповідача, не потягло за собою вагомих наслідків щодо завдання моральної шкоди позивачу.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги також вказував на те, що причинно-наслідковий зв`язок між діяння відповідача (повідомлення про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1) та можливими змінами у стані здоров`я ОСОБА_1 (фізичними чи моральними) відсутній.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та обгрунтовував свої висновки тим, що врахувавши тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для відновлення примусового виконання виконавчого листа, тому вважав, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див.: пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19, пункт 26).

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199 гс 18, пункт 5.30) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Законодавчо встановлені вимоги до доказів у судочинстві визначають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (див.: пункт 4.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 910/23097/17, провадження № 12-3гс21).

Процесуальне законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійснені виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 203/798/20 (провадження № 61-10047 св 22).

У постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) зазначено, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61?1132св22)).

Встановлено, що у відділі державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві, правонаступником якого є Солом`янський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), перебувало виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №4/38, виданого 31 травня 2010 року Окружним адміністративним судом міста Києва про зобов`язання Української військово-медичної академії компенсувати ОСОБА_1 оплачений ним проїзд у відпустку у 2007 році для нього самого та членів його сім`ї у сумі 278,13 грн та у 2008 році для нього самого та членів його сім`ї у сумі 465,45 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ від 27 листопада 2015 року закінчено виконавче провадження ВП НОМЕР_1 у зв`язку зі скасуванням рішення суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2016 року у справі №826/783/16 визнано протиправними дії відділу ДВС Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.11.2015 року ВП № НОМЕР_1, а постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 27 листопада 2015 року ВП НОМЕР_1 визнано протиправною і скасовано.

Вищевказаним рішенням суду встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2010 року, зобов`язано Українську військово-медичну академію компенсувати ОСОБА_1 оплачений ним проїзд у відпустку у 2007 році для нього самого та членів його сім`ї у сумі 278,13 грн та у 2008 році для нього самого та членів його сім`ї у сумі 465,45 грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 квітня 2013 року по справі К-21316/10 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2009 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2010 року залишено без змін.

Оскаржувана постанови про закінчення виконавчого провадження не містить посилань на рішення, на підставі якого скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2009 року у справі №4/38. Відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували наявність у межах спірних правовідносин підстав для закінчення виконавчого провадження та підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови.

З урахуванням вищевикладеного, Окружний адміністративний суд міста Києва прийшов до висновку, що постанова державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ Шкойко Л.Р. від 27 листопада 2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та підлягає скасуванню, а дії по її прийняттю є протиправними.

Відповідно наданої позивачем копії довідки виданої на його ім`я, з зазначенням діагнозу гіпертонічного кризу. За станом здоров`я потребує звільнення від виконання службових обов`язків на строк з 16 січня 2016 року по 18 січня 2016 року (а.с. 8).

З висновку експерта від 20 січня 2016 року № 1, який складений експертною комісією у складі: голови - лікаря-терапевта вищої кваліфікаційної категорії, лікаря загальної практики - сімейної медицини вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_2 , членів комісії: лікаря-терапевта вищої кваліфікаційної категорії, лікаря загальної практики - сімейної медицини вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_3 і лікаря-терапевта вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_4 , вбачається, що перед експертами були поставлені наступні питання (а.с. 9-11):

- Яке захворювання (ускладнення хронічного захворювання) було отримано пацієнтом ОСОБА_1 16.01.2016 року?

- З чим пов`язано отримане пацієнтом ОСОБА_1 16.01.2016 року захворювання (ускладнення хронічного захворювання)?

- Чи могло отримане 16.01.2016 року захворювання (ускладнення хронічного захворювання) спричинити пацієнту ОСОБА_1 фізичного болю і душевних страждань?

- Якщо отримане пацієнтом ОСОБА_1 захворювання (ускладнення хронічного захворювання) спричинило йому фізичного болю і душевних страждань, то який їхній грошовий еквівалент?

Зі змісту вказаного висновку експерта вбачається, що неускладнений гіпертонічний криз (16.01.2016 року) пацієнта ОСОБА_1 , так міг спричинити останньому фізичного болю і душевних страждань. Отримані пацієнтом ОСОБА_1 фізичні і душевні страждання, спричинені ушкодження здоров`я у формі неускладненого гіпертонічного кризу (16.01.2016 року), так могли бути пов`язаними з психоемоційними навантаженнями (нервуваннями), які виникли після отримання у відділі державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві копії постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Інформація, викладена в постанові відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 27.11.2015 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, та могла бути психотравмувальною для пацієнта ОСОБА_1 .. Грошовий еквівалент отриманих пацієнтом ОСОБА_1 фізичних і душевних страждань становить 33 072 грн.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між прийняттям постанови від 27 листопада 2015 року закінчено виконавче провадження ВП НОМЕР_1, та настанням тих негативних наслідків, про які позивач вказував, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь позивача 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

При цьому слід зазначити, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності і справедливості, врахував тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, час і зусилля, необхідні для відновлення його прав, глибину фізичних і душевних страждань, а також тривалість немайнових втрат.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги тривале та безпідставне не відновлення відповідачем виконавчого провадження № 192727703, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби не є підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладені у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ніяким чином не обгрунтував відхилення наданого позивачем висновку експерта від 30.01.2016 року № 1, суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні, оскільки судом першої інстанції враховано зазначений висновок експерта, разом з тим розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 115 ЦПК України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

З наведеного вбачається, що висновки мають виключно консультативний характер і не є обов`язковими для суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є належного обгрунтованим та розумним, суд апеляційної інстанції відхиляє, зазначаючи наступне.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом.

Визначений розмір моральної шкоди 1000 грн, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними судовими рішеннями про визнання дії посадової особи державної виконавчої служби протиправною, порушене право позивача фактично було відновлено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.ст. 23 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «19» лютого 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник