ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/500/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

секретар с/з - Дідух М.Є.

з участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката Істеревич А.З., представника ОСОБА_2 - адвоката Череватого П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Череватого Петра Миколайовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2024 року, ухвалене суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 04 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який обгрунтовано тим, що з 05.11.2015 року по 04.11.2020 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Сторони після розірвання шлюбу проживають окремо, син проживає разом з позивачкою. Відповідач при спілкуванні з сином викривлює факти, говорячи, що ОСОБА_4 не живе з мамою, а лише тимчасово проживає у квартирі, де живе його мама, тим самим спотворює реальність для дитячої ще несформованої психіки.

Оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, а також створила всі умови для проживання, виховання сина, виходячи з інтересів дитини, позивачка просила визначити місце проживання дитини сторін разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28.02.2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини - задоволено Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Череватий П.М. просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.02.2024 року скасувати, постановивши нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначає про відсутність у справі відомостей про те, що позивач відмовляв відповідачці визначити їх спільне з сином проживання у позасудовому порядку, тому вважає, що права ОСОБА_1 не порушені, а спір у даній справі відсутній. Суд не встановив, для забезпечення яких саме інтересів дитини є потреба у судовому рішенні про визначення її місця проживання за фактичної відсутності спору. Судом першої інстанції всупереч вимогам ст. 19 СК України не наведено будь - яких мотивів незгоди із висновком органу опіки і піклування.

Крім цього, судом першої інстанції залишено без відповіді його заперечення про те, що у відповідності до ч.2 ст. 161 СК України суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, а позивачкою не надано належних доказів на підтвердження розміру її щомісячних доходів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_3 - адвоката Череватого П.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 та її представника - адвоката Істеревича А.З., які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши, що дитина після розлучення сторін залишилася проживати разом з матір`ю, яка створює для дитини необхідні умови для проживання і розвитку, добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, сталість соціальних зв`язків матері з дитиною, прийшов до висновку, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом з позивачкою не свідчить про відсутність предмета спору.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

Обставини справи.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 05.11.2015 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04.11.2020 року.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 .

Саном на 03.08.2023 року дитина зареєстрована та проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №154 від 03.08.2023, виданою ОСББ «Садового міста-2».

частина вказаної квартири належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №125725528.

ОСОБА_1 займається підприємницькою діяльністю - здійснює надання послуг у сфері інформатизації, має позитивні характеристики з місця проживання та від контрагентів у підприємницькій діяльності, що підтверджується характеристиками №153 від 03.08.2023, виданими ОСББ «Садового міста-2» та ТОВ «Міжнародні технології України» від 08.08.2023.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31.07.2023 року у справі №607/4041/23 визначено ОСОБА_3 способи його участі у вихованні сина ОСОБА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 03.01.2024 року № 28 затверджено висновок органу опіки та піклування про недоцільність визначення місця проживання дитини разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Як вбачається із змісту вказаного висновку, працівниками управління сім"ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 та встановлено, що за місцем її проживання у квартирі по АДРЕСА_1 створено усі умови для повноцінного та гармонійного розвитку дитини. На засіданні комісії ОСОБА_1 повідомила, що батько дитини не вчасно повертає сина додому після їхніх побачень та відмовляється надати згоду на виїзд дитини за кордон. Батько дитини ОСОБА_3 на засіданні комісії повідомив, що він не заперечує щодо проживання дитини з матір"ю. Просив відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 , так як між ними немає спору.

Комісією встановлено, що відносини між сторонами емоційно напружені.

Оскільки матір"ю дитини не надано доказів, які б свідчили про наявність спору щодо визначення місця проживання дитини, комісія прийшла до висновку про відсутність підстав для надання висновку про визначення місця проживання дитини з матір"ю.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків.

Повно та всебічно з"ясувавши обставини справи, врахувавши зазначені норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції прийшов до законного та обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання дитини разом з матір"ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд визначив місце проживання дитини за фактичної відсутності спору, колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на наступне.

Так, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Натомість у справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.

Як у відзиві на позовну заяву, так і у відзиві на апеляційну скаргу відповідач хоча й вказує, що не заперечує проти проживання сина з матір"ю та стверджує про відсутність спору з цього приводу, однак одночасно посилався на те, що суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, а позивачкою не надано будь-яких доказів на підтвердження розміру її щомісячних доходів, а тому її вимоги не можуть бути задоволені.

Наведене свідчить про відсутність домовленості та наявність між сторонами неврегульованих питань щодо визначення місця проживання сина.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції всупереч вимогам ст. 19 СК України не наведено будь - яких мотивів незгоди із висновком органу опіки і піклування, є безпідставними.

Так, із матеріалів справи видно, що судом при вирішенні справи взято до уваги наявність висновку органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 03.01.2024 року, № 28.

Із змісту указаного висновку та рішення виконкому про його затвердження видно, що орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність визначення місця проживання сина ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що матір`ю дитини не надано доказів, які б свідчили про наявність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини.

Позаяк суд першої інстанції із урахуванням пояснень, наданих позивачем та відповідних доказів, не погодився із указаним висновком органу опіки та піклування, зазначивши про наявність спору у даній справі щодо визначення місця проживання дитини.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив, для забезпечення яких саме інтересів дитини є потреба у судовому рішенні про визначення його місця проживання, колегія суддів вважає голослівними, оскільки судом при вирішенні даного спору надано вмотивовану оцінку указаним обставинам та зазначено, що визначення місця проживання дитини разом з матір"ю, яка створила для дитини необхідні умови для проживання і розвитку, добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, сталість соціальних зв`язків матері з дитиною, відповідає якнайкращим інтересам дитини.

При вирішенні даного спору судом вірно враховано висновки, висвітлені в постанові Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі № 757/555/22.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обгрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповідсти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, вого дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії").

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 382- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Череватого Петра Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 травня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Гірський Б.О.