ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1482/24Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Тищенко Юрій Петрович;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Гарбазей Дмитро Олександрович;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Тищенко Юрій Петрович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тищенка Юрія Петровича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

18.12.2023 року ОСОБА_1 звернувся з вищезазначеним позовом в якому просить: визнати житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, що за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктами спільної сумісної власності подружжя; виділити у власність ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами та право власності на 2/3 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.09.1998 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому, актовий запис № 1397.

Від даного шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні по теперішній час. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина та не бере участі у його вихованні.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.03.2022 року (справа № 712/13080/21), шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Вказує, що перебуваючи у шлюбі, сторони, за особисті кошти позивача, придбали житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу будинку АЕР № 143634 від 16.03.2002 року.

У 2007 році ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 143777 на підставі рішення Черкаської міської ради від 31.05.2007 року № 2-614, тому вона є власником земельної ділянки к/н НОМЕР_1 , площею 520,0 кв. м., що розташована по АДРЕСА_1 .

Будинок, земельна ділянка (далі - майно) набуте подружжям у період з 2003 по 2007 роки, тобто під час їх перебування у шлюбі та спільного проживання.

Позивач посилається на те, що за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

На підтвердження підстав для відступу від засад рівності часток подружжя позивач зазначає, що спільна дитина сторін по справі перебувала та перебуває по теперішній час на утриманні позивача, проживає разом із ним. Відповідачка добровільно не брала і на теперішній час не бере участі у будь-яких витратах, пов`язаних із утриманням дитини, не надає жодної матеріальної допомоги.

Фізичний, духовний розвиток, лікування сина та його утримання, організація відпочинку за кордоном, в тому числі оформлення закордонного паспорту, купівля гаджетів є необхідним в умовах сьогодення у сприянні навчанню дитини та підтримки спілкування з однолітками тощо, повністю лягло на плечі позивача.

Стягнуті аліменти згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.11.2021 року у справі № 712/6250/21 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2021 року і до досягнення дитиною повноліття, відповідачем на користь позивача сплачені не були.

Вважає, що відсутність будь-яких активних дій зі сторони відповідача щодо виконання зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду про стягнення аліментів, свідчить лише про те, що відповідачка свідомо ухилялася від сплати будь-яких коштів на користь позивача, спрямованих на утримання їх спільної дитини, що є однією з ключових підстав для відступу від рівності часток під час поділу спільного сумісного майна подружжя.

Додатковою обставиною, яка дає підстави для відступу від рівності часток, є необхідність несення позивачем значних витрат на утримання будинку, в якому він проживає разом із сином. Зокрема, сплата щомісячної плати за користування комунальними послугами, значні капіталовкладення в утримання будинку в належному стані, виконання ремонтних робіт самого будинку та благоустрій прибудинкової території, придбання побутової техніки та будівельних матеріалів, хатнє господарство, ведення побуту - забезпечує позивач самостійно.

Ще однією істотною обставиною при визначенні розміру часток у праві власності на спірне майно при його поділі є те, що придбання спірного будинку було здійснено переважно за кошти позивача, які є його особистою власністю.

Крім того, під час шлюбу позивачем були зроблені поліпшення будинку, внаслідок збільшилася загальна площа будинку та, відповідно жила площа, його ринкова вартість.

Будь-яку участь у благоустрої та поліпшенні самого будинку та прибудинкової території відповідачка не приймала.

Вважає, що вказані підстави та докази є достатніми для відступу від засад рівності часток у власності подружжя під час поділу їх спільного майна, а тому абсолютно обґрунтованою є вимога визнання права власності на 2/3 частки у праві власності на житловий будинок за позивачем та право власності на 1/3 частку у праві власності на житловий будинок за відповідачем.

Що стосується земельної ділянки, позивач зазначає, що відповідач набула право власності на неї в період шлюбу із позивачем. На цій земельній ділянці розташований будинок, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просить у даному випадку врахувати принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а також принцип непорушності права власності.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на частини земельної ділянки кадастровий номер :03:004:0118 за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на частини земельної ділянки кадастровий номер :03:004:0118 за адресою: АДРЕСА_1 .

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 3731,34 грн.

Не погоджуючись з рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Тищенко Ю.П. подав апеляційну скаргу в якій просить рішення змінити в частині поділу майна подружжя, задовольнивши вимогу позивача про визнання за ним права власності на 2/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та на 2/3 частини земельної ділянки з кадастровим номером :03:004:0118, площею 520,0 кв. м., що розташована по АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі вказує, що утримання дитини в підлітковому віці несе в собі додаткові фінансові витрати, які несе саме позивач. Вказує, що фінансова участь відповідача в утриманні сина не є достатніми для оплати комунальних послуг, придбання продуктів харчування та одягу на всі сезони, а також на покриття витрат за освітні послуги та на дозвілля сина. З урахуванням того, що витрати по утриманню спірного будинку та прилеглої земельної ділянки несе позивач, який не тільки зареєстрований в домоволодінні, але й проживає там, враховуючи те, що спільний син сторін може в будь-який момент повернутися в Україну і проживати з батьком на думку ОСОБА_1 є необхідність у збільшенні частки в майні подружжя на його користь.

Вказує, що син ОСОБА_4 має намір вступати до вищого навчального закладу, що у свою чергу потребуватиме додаткових фінансових витрат, які знову понесе позивач, а тому утримання дитини, яка навчатиметься до 23 років потребує матеріальної допомоги з боку батьків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення місцевого суду оскаржується в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині житлового будинку та земельної ділянки, а тому рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України.

При розгляді справи судом встановлено, що 17.09.1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с.14). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх спільний син зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2021 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14-16).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 березня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 16.03.2002 року ОСОБА_2 придбала жилий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . Житловий будинок з прибудовами, які розташовані на земельній ділянці площею 487 кв.м.

Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 , що вбачається з листа КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2023 року № 46633.

На підставі Державного акту серії ЯЕ № 143777 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 520 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:004:0118, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення закріплені у статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У частинах другій, третій статті 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності:

при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї;

за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23), від 24 квітня 2023 року в справі № 462/1024/21 (провадження № 61-5172св22), від 30 листопада 2022 року в справі № 373/185/21 (провадження № 61-21464св21) та інших, під час вирішення спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

У постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23) Верховний Суд наголосив, що встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів.

Із аналізу наведених норми права, усталеної практики Верховного Суду вбачається, що майно, яке набуте подружжям під час перебування в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) вказано, що презумпцію спільності майна подружжя спростовує той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном.

У постанові Верховного Суду від 18.06.2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування п.3 ч.1 ст.57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Водночас, визначаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен встановити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що житловий будинок було придбано сторонами у період шлюбу, а тому вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбане за спільні кошти в інтересах сім`ї. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження придбання спірного будинку за особисті кошти останнього.

Що стосується земельної ділянки, яка також є предметом спору, суд першої інстанції врахував вимоги статті 120 ЗК України, якою передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Частиною другою статті 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

ОСОБА_1 звертаючись в суд з позовом про поділ майна подружжя, просив суд відступити від засад рівності часток подружжя, мотивуючи тим, що спільна дитина сторін по справі перебувала та перебуває по теперішній час на утриманні позивача, проживає разом з ним, а мати ОСОБА_2 добровільно участі у вихованні не приймає, матеріальної допомоги не надає.

При визначенні порядку й поділу спірного майна подружжя суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що немає підстав для відступлення від рівності часток подружжя із заявлених позивачем підстав про самостійне утримання дитини, оскільки згідно ч.2 ст.70 СК України таке допускається зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Зазначені обставини підлягають доказуванню в загальному порядку стороною, яка вимагає збільшення частки на свою користь, доказів на що матеріали справи не містить.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач належним чином не довів, що відповідачка ОСОБА_2 не дбала/дбає про матеріальне забезпечення сина та ухиляється від участі в утриманні дитини. При цьому, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження розміру витрат, які він щомісячно ніс на утримання сина.

Згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2021 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.06.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

У постанові ВС у справі № 128/1761/15-ц зазначено, що, «встановивши, що на момент розгляду справи судом першої інстанції заборгованість по аліментам погашена, спільна з позивачем дитина досягла повноліття, позивач не зверталась з позовом про збільшення розміру аліментів, а доказів того, що стягнутий судовим рішенням розмір аліментів був недостатнім для забезпечення фізичного і духовного розвитку дитини під час розгляду справи суду не надано, апеляційний суд правильно виходив з відсутності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя».

Згідно висновку Верховного суду викладеного у постанові від 24.09.2020 (справа № 570/685/19), проживання дітей з одним із подружжя, з огляду на положення ст. 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

При розгляді справи судом встановлено, що сторони у справі припили шлюбні відносини на весні 2021 року, тобто коли їх спільному сину виповнилося 17 років. Отже, син перебував на утриманні позивача менше року. Разом з тим, позов поданий до суду після досягнення сином повноліття, доказів, що останній є непрацездатним та перебуває на утриманні позивача, суду надано не було.

Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного житлового будинку не встановлено, а тому суд першої інстанції обгрунтовано виходив із рівності часток спільному майні подружжя при поділі спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Доводи скаржника про те, що повнолітній син ОСОБА_4 , 18.02.2004 року не має змоги забезпечувати себе самостійно, і всі витрати по його утриманню несе позивач колегія суддів не бере до уваги, оскільки даний факт не підтверджується матеріалами справи.

Твердження скаржника стосовно того, що син ОСОБА_4 має намір вступати до вищого навчального закладу, що у свою чергу потребуватиме додаткових фінансових витрат, також не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки в даному випадку позивач може скористатися правом звернутися в суд з позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину пов`язаних з навчанням.Доказів того, що на момент розгляду справи син навчається, у зв`язку з чим позивач несе додаткові витрати суду надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тищенка Ю.П. слід залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2024 року без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тищенка Юрія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 30 жовтня 2024 року.

Судді