провадження № 22-ц/824/16/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Шкляр Ольгою Володимирівною та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року у справі а позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_4 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що позивач та треті особи є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачі є батьками позивачки, зареєстровані за адресою спірної квартири, однак фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, увесь тягар утримання квартири АДРЕСА_1 несуть власники, жодних комунальних платежів та інших платежів щодо витрат на утримання квартири відповідачі не сплачують. Будь-яких заяв про неможливе проживання та про збереження реєстрації за адресою спірної квартири відповідачі не подавали, наміру вселятись до квартири не мають, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, представник третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 - адвокат Шкляр Ольга Володимирівна, 19 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимогу повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, зазначив, що оскаржуваним судовим рішенням порушено права ОСОБА_1 як співвласника 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Апелянт набув у власність частку квартири на підставі договору дарування від 21 березня 2002 року, укладеного з відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Звернув увагу, що учасники спору перебувають у родинних відносинах, а саме позивачка ОСОБА_4 є рідною донькою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є онуками відповідачів.

Зазначає, що відповідачі були вселені в спірне житлове приміщення зі згоди позивача та інших співвласників шляхом спільної домовленості про пожиттєве їх проживання у даній квартирі, та протягом більше як 21 рік безспірно користуватися вказаним житлом, з яким у них наявні триваючі зв`язки, проживаючи у цій квартирі майже все життя.

У свою чергу, відповідачі іншого житла в Києві не мають, з огляду на поважний вік потребують матеріальної допомоги, лікування та догляду, можливості звертатися у медичні заклади до різних спеціалістів. Здійснення належного догляду й допомоги за відповідачами у випадку припинення їх права користування квартирою покладе на апелянта та його матір (доньку відповідачів, яка не є учасником справи) додатковий тягар.

ОСОБА_1 як власник 1/2 частки квартири має право вирішувати питання щодо надання у користування особам свого житла, зокрема передавати його в користування відповідачам, тим паче, якщо така передача погоджена з іншими співвласниками. Припинення права користування відповідачів житлом порушує права ОСОБА_1 щодо можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном в частині надання його для користування відповідачам.

Додатково звертає увагу на порушення процесуальних прав апелянта, що проявилося у неповідомленні його про розгляд справи у встановленому законом порядку.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 29 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку подали до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просили скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимогу повному обсязі.

Зазначили, що є батьками позивачки та членами її сім`ї відповідно до норм ЖК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічного змісту положення закріплені також і в ЖК України.

Відповідачі вказують, що співвласники досягли згоди щодо їх проживання у спірній квартирі, незважаючи на відчуження ними права власності.

Позивач та треті особи дотепер є співвласниками спірної квартири, а тому в силу положень ст. 405 ЦК України мають право користуватися цим житлом.

Відповідачі також вважають недоведеним, що позивач несе тягар утримання майна, пов`язаний із діючим у відповідачів правом користування спірною квартирою.

Додатково зауважили, що довідка Петрівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області №151 датована 08 травня 2015 року та не може свідчити, що відповідачі не проживали за адресою реєстрації протягом 2016-2023 років.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне скарження та відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Шкляр Ольгою Володимирівною та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

30 травня 2024 року представник ОСОБА_4 - адвокат Скріжалєвська Л.П. подала на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заперечила проти доводів апелянта вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вказала, що згоди між співвласниками щодо пожиттєвого проживання відповідачів у квартирі не було. Про відчуження батьками своєї частки квартири на користь ОСОБА_1 дізналася буквально декілька років тому.

Зауважила, що постійно проживає у спірній квартирі та ані відповідачі, ані ОСОБА_1 витрати на утримання та сплату комунальних платежів не несуть, особовий рахунок досі значиться за ОСОБА_2 . Інші співвласники згоди на розділення особового рахунку не погоджуються, на контакт не ідуть з позивачкою.

30 травня 2024 року ОСОБА_5 подала на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти доводів апеляційно скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року поновлено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

22 липня 2024 року представник ОСОБА_4 - адвокат Скріжалєвська Л.П. подала на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому заперечила проти доводів апелянтів вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вказала, що згоди між співвласниками щодо пожиттєвого проживання відповідачів у квартирі не було. Про відчуження батьками своєї частки квартири на користь ОСОБА_1 дізналася буквально декілька років тому. Зауважила, що з батьками спільно не проживає, спільного побуту не має, між ними відсутні взаємні права та обов`язки, вони майже не спілкуються, а тому вони не є членами сім`ї позивача.

Крім того, у заявах по суті справи відповідачі вказують своєю адресою: АДРЕСА_2 , що є місцем їх постійного проживання та доказом факту відсутності за місцем реєстрації.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянта - третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 - адвокат Шкляр Ольга Володимирівна вимоги апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судовому засіданні представник апелянтів - відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Старжинський Віталій Васильович вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 - адвокат Скріжалєвська Любов Петрівна заперечила проти задоволення вимог апеляційних скарг, з підстав наведених у відзивах.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28 квітня 1999 року, виданого Дарницьким вагоноремонтним заводом квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності в рівних долях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 .

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 січня 2022 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 - 1/4 частина, ОСОБА_5 - 1/4 частина, ОСОБА_1 - 1/2 частина.

За Відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 - з 10 березня 1989 року по теперішній час.

Згідно Довідки, виданої виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 08 травня 2015 року №151, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 постійно проживають в АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що відповідачі не являються співвласниками спінорної квартири, яка належить на праві власності позивачу та третім особам, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачами спірною квартирою, що, відповідно, порушує право власності позивача, яка має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який вважає прийнятним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі №442/810/22).

При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Встановлено, що відповідачі є батьками позивачки та бабою і дідом третьої особи ОСОБА_1 , та у розумінні ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України є членами їх сім`ї як співвласників квартири АДРЕСА_1 .

Позивач є власницею 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 як співвласник 1/2 частки вказаної квартири заперечує проти визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два та більше співвласників); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/ неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

У рішенні від 02 рудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача та третіх осіб як співвласників спірного майна.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що одним з доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 є неналежне повідомлення його про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18 забезпечуючи єдність судової практики, досліджував питання щодо обов`язковості скасування рішення суду у разі неповідомлення про слухання справи та не участі учасника зазначив: «Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Конституційне право на участь у судовому розгляді, у тому числі бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду, не може вважатися формальним - це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення.

Так, частинами 1, 3 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 128 ЦПК України визначають, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасниками судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення..

Згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

З матеріалів цивільної справи встановлено, що станом на час ухвалення оскаржуваного рішення були відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 у встановленому ч. 8 ст. 128 ЦПК України порядку ухвали про відкриття провадження у справі, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

За таких обставин ОСОБА_1 був позбавлений можливості повідомити суд свою позицію щодо позовних вимог ОСОБА_4 та висловити заперечення проти визнання відповідачів, як членів його сім`ї, такими, що втратили право користування належним йому на праві спільної часткової власності майном.

Встановлене порушення процесуальних прав ОСОБА_1 обумовило, у тому числі, невідповідність висновків суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті.

Колегія суддів також погоджується з доводами апелянтів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині оцінки довідки Петрівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області №151 від 08 травня 2015 року.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Процесуальний закон покладає на позивача обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні (понад один рік).

Колегія суддів критично оцінює вказану вище довідку як доказ обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_4 , оскільки проживання відповідачів у АДРЕСА_2 мало місце за 7 років до звернення позивачки до суду з позовом у жовтні 2023 року.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною другою, четвертою статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Долучаючи до відзиву на апеляційну скаргу нові докази представник ОСОБА_4 не наводить ані обставин, які перешкоджали подати такі докази разом із позовною заявою ані заявляє клопотання про поновлення строку на подання доказів, а тому колегія суддів не приймає такі докази.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням з огляду на те, що спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності, правовий режим якої визначається з урахуванням інтересів всіх її учасників, а співвласники мають рівні права у здійсненні права власності, відтак ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як члени сім`ї власника частки ОСОБА_1 за його згодою мають право на проживання в ній.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , у зв`язку з чим вимоги апеляційних скарг третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з ОСОБА_4 належить стягнути на користь ОСОБА_1 3 222,00 грн, на користь ОСОБА_2 1 661,00 грн та на користь ОСОБА_3 1 661,00 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Шкляр Ольгою Володимирівною - задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за розгляд справи апеляційним судом у розмірі 3 222 (три тисячі двісті двадцять дві) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за розгляд справи апеляційним судом у розмірі 1 661 (одна тисяча шістсот шістдесят одна) гривня 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір за розгляд справи апеляційним судом у розмірі 1 661 (одна тисяча шістсот шістдесят одна) гривня 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова