печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі Ємець Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Марина Анатоліївна, Дванадцята державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту,

В С Т А Н О В И В :

28.10.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява за підсудністю з Голосіївського районного суду м. Києва, яка 04.07.2022 року відповідно до розпорядження № 130, у зв`язку зі смертю судді ОСОБА_3 було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Ільєву Т.Г. та справу фактично передано останній 05.07.2022.

Мотивуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 та після смерті якого позивач від рідної сестри (відповідача по справі) дізналася про існування заповіту, яким покійний батько ще в 2012 році нібито заповів все своє майно лише ОСОБА_2 , а саме 1 / 4 % частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що протягом всього часу вона була у хороших відносинах з власним покійним батьком, постійно піклувалася про нього, регулярно відвідувала за його останнім місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , передавала продукти харчування, ліки та гроші кошти для оплати комунальних послуг та для забезпечення належного існування батька. Натомість, відповідач - рідна сестра позивача, намагалася постійно чинити перешкоджати позивачу у спілкуванні та догляді за рідним батьком. Також, позивачу неодноразово повідомляли сусіди, що відповідач навмисно не надавала необхідні ліки, передані позивачем для лікування батька. Позивачу стало зрозумілим чому, а саме тому, що відповідач різними шляхами намагалася чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з батьком та піклуванні про його стан здоров`я, зважаючи на похилий вік, психічні розлади та інші захворювання, ОСОБА_2 мала корисливі мотиви стосовно заволодіння майном батька, без бажання його розподілу з позивачем.

Позивач вважає такий заповіт недійсний, так як він не відповідає нормам чинного законодавства, тому що був підписаний ОСОБА_5 у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу, заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання заповіту недійсним, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 05.07.2022 дану позовну заяву було прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та було вирішено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвало суду від 27.10.2022 задоволено клопотання представника позивача та витребувано у дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Заган Марини Анатоліївни , належним чином завірену копію спадкової справи ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

08.02.2023 до суду надійшло повідомлення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заган Марини Анатоліївни, в якому остання зазначила, що заповіт посвідчений з дотриманням чинного законодавства, з витриманням строку його посвідчення, витребувана нотаріусом додаткових довідок, за волею заповідача, власноручно підписаний заповідачем у її присутності та зареєстровано у спадковому реєстрі.

24.03.2023 до суду надійшла копія спадкової справи ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 13.12.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду.

21.05.2024 до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав та просив задовольнити.

Інші учасники розгляду у судове засідання не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином, заяв, клопотань до суду не подано.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення у відсутність нез`явившихся осіб на підставі наявних у матеріалах справи доказах.

За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Законом N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судовим розглядом встановлено, що 09 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган Мариною Анатоліївною в офісі за адресою: АДРЕСА_3 , було посвідчено заповіт за реєстровим номером 1879, в якому заповідачем є ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно вказаного заповіту вбачається, що ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Рубіжне Луганської області, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , податковий номер НОМЕР_1 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого все його майно, де б воно не знаходилось, у чому б не полягало, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на, що він за законом матиме право, в тому числі належну йому на праві власності 1 / 4 квартири АДРЕСА_1 , він заповідає своїй дочці гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а у разі якщо вона помре до відкриття спадщини, не прийме її або відмовиться від прийняття чи буде усунена від прав на спадкування, вказане майно він заповідає своєму онукові, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З наданого суду заповіту вбачається, що текст заповіту був прочитаний ОСОБА_5 , власноручно ним підписаний та відповідає його волі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Разом з тим, суд враховує наступне. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним.

Згідно зі статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно достатті1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі впорядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1247 ЦК).

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253цього Кодексу) (ст. 1248 ЦК).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК).

У постанові Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч. 2 ст. 1257 ЦК та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК.

Відтак, закон пов`язує визнання заповіту недійсним у разі встановлення, що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 у заповіті від 09.11.2012 не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом МіністрівУкраїни.

Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В пункті 8 зазначеної постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, слід дійти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Відповідно до ч. 1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції.

Як вбачається з матеріалів справи, при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Мариною Анатоліївною.

З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Так, як на підставу для визнання заповіту недійсним позивач вказує, що оспорюваний заповіт ОСОБА_5 був підписаний у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу та відповідно заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, проте доказів, які б могли це підтвердити, суду не надано та одночасно вказані доводи спростовуються наступним.

Під час судового розгляду встановлено, що перед посвідченням оспорюваного заповіту приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Марина Анатоліївна встановила, що заповідач ОСОБА_5 повністю дієздатний, що підтверджується медичною довідкою № 45585 від 09.11.2012 року, серія 10 ААГ № 080294, що видана Психоневрологічним диспансером № 2 (філія № 2).

Згідно вказаної довідки вбачається, що за результатами огляду 09.11.2012 року, встановлено, що ОСОБА_5 , 1926 року народження, на обліку не перебуває, за медичною допомогою не звертався.

Після чого, заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган Мариною Анатоліївною, що вказує на дотриманням чинного законодавства, з витриманням строку його посвідчення, витребування останньою додаткових довідок, за волею заповідача, власноручно підписано ним у присутності нотаріуса та зареєстровано у спадковому реєстрі.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вказаних підстав суд приходить до висновку, що позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, та не доведено, що оспорюваний заповіт ОСОБА_5 був підписаний у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу та відповідно заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, а отже суд дійшов до висновку про відсутність підстав визнати даний заповіт недійсним.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір покладається на нього та не підлягає розподілу.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Марина Анатоліївна, Дванадцята державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 , адреса для листування: АДРЕСА_6 ; засоби зв`язку: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: (відсутній); адреса: АДРЕСА_7 , засоби зв`язку: НОМЕР_4 ; НОМЕР_5 .

Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Загин Марина Анатоліївна, адреса: 03039, м. Київ, вул. Голосїївська, буд. 13-А. офіс 9; засоби зв`язку: ; НОМЕР_6 .

Третя особа: 12-та Київська державна нотаріальна контора у м. Києві, адреса:03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 8.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 27 травня 2024 року.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА