С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/1739/24
В справі 760/2411/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

І. Вступна частина

06 березня 2024 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

представника Позивачки - адвоката Воронко В.В.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

ІІ. Описова частина

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . з вимогами про визнання недійсним договору дарування 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що 04 березня 2010 року вона подарувала своєму сину ОСОБА_2 належні їй 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира, як зазначає Позивачка, в 2005 році була приватизована нею, її матір`ю та Відповідачем в рівних частках. В подальшому матір Позивачки подарувала їй свою частину.

Приблизно у 2005 році у Позивачки, як вона вказує, почалися суперечки з колишнім чоловіком ОСОБА_3 , за заявою якого було порушено проти неї кримінальну справу за ч. 3 ст. 358 КК України. Приблизно зимою 2009-2010 років ОСОБА_3 він почав погрожувати, що якщо Позивачка не визнає його позов про поділ майна подружжя, він завдяки своїм зв`язкам в правоохоронних органах відкриє й інші кримінальні провадження щодо неї, в тому числі за такими статтями, які передбачають конфіскацію майна.

Враховуючи, що її чоловік був впливовою людиною, Позивачка сприймала його погрози реально, у зв`язку з чим була вимушена укласти оспорюваний тепер договір дарування належної їй частини квартири своєму синові.

У зв`язку з цим Позивачка вважає, що вчинила правочин під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, а тому просить визнати його недійсним.

При цьому вказує, що добровільно Відповідач не бажає повернути їй у власність частку в квартирі, що спричинило між ними конфліктну ситуацію.

Відповідач відзиву на позов не подав, у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Представник Позивачки у судовому засіданні позов підтримав із заявлених у ньому підстав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Суд визнав за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів із постановленням заочного рішення.

ІІІ. Мотивувальна частина

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

04 березня 2010 року між ОСОБА_1 з однієї сторони (Дарувателем) та ОСОБА_2 (Обдарованим) укладено Договір дарування 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

В 2021 році Дарувателем оспорено вказаний договір.

В якості підстав для визнання Договору дарування від 04.03.2010 недійсним Позивачем у позові заявлено вчинення нею правочину під впливом тяжкої обставини, зокрема загрози притягнення її до кримінальної відповідальності із можливістю конфіскації належного їй майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину і статтею 233 ЦК не передбачено обмежень чи заборон її застосування до договору дарування.

Для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК має бути доведено, що:

- особа вчиняє цей правочин під впливом тяжкої для неї обставини;

- умови правочину вкрай невигідні для цієї особи.

До тяжких обставин відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК може бути віднесено тяжку хворобу особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загрозу втратити житло чи загрозу банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому слід мати на увазі, що тяжка обставина має бути саме для тієї особи, яка вчинила правочин.

В першу чергу суду не надано доказів, які б підтверджували факт розслідування відносно Позивачки кримінального провадження за кваліфікацією, яка б передбачала санкцію у вигляді конфіскації майна. В справі наявна лише постанова про порушення кримінальної справи за фактом використання завідомо підробленого документа за ч. 3 ст. 185 КК України, санкція за якою не передбачає конфіскації майна.

Крім того, та обставина, що, укладаючи оспорюваний договір дарування, Позивачка мала намір зберегти своє майно від його можливої втрати у зв`язку з порушенням та розглядом кримінальної справи за фактом шахрайського заволодіння чужим майном за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК, не може бути підставою для застосування ч. 1 ст. 233 ЦК. Такого ж висновку в аналогічній справі дійшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанова від 06.06.3018 у справі № 755/20883/15-ц.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

В силу статті 81 ЦПК України саме на сторін покладається обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч своєму обов`язку довести обгрунтованість своєї позиції Позивачкою не надано суду достатніх належних доказів, які б свідчили про підстав для визнання недійсним договору дарування від 04.03.2010, як такого що укладений під впливом тяжкої обставини.

Відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. 203, 215, 233 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішив:

1.У задоволенні позовних вимог відмовити.

2.Судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

3.Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя: