ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7031/24 Справа № 171/1126/22 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Лідовської А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу №171/1126/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Томаш В. І., -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . 24.09.2012 року шлюб розірваний на підставі рішення Апостолівського районного суду (справа №402/2352/12). Під час розгляду справи про розірвання шлюбу, питання з приводу поділу спільного майна між подружжям не розглядалось. У період перебування у шлюбі сторонами було придбано за договором міни квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . За договором міни квартири від 21.03.2005 року набувачем квартири є ОСОБА_1 . Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема вище зазначеної квартири. Оскільки майно було придбане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач просить виділити їй 1/2 частки квартири та виділити відповідачу також 1/2 частки квартири в порядку поділу майна подружжя.

ОСОБА_2 теж звернувся до суду із зустрічним позовом і просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 . Визнати за ним ( ОСОБА_2 ) право власності на 1/2 частку даної квартири. Визнати за ОСОБА_1 також право власності на 1/2 частку спірної квартири. Визнати за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру в цілому, врахувавши отримані ОСОБА_1 кошти в розмірі 80500 гривень в рахунок компенсації частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на дану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу в суді, питання з приводу поділу майна подружжя не розглядалось, в зв`язку з тим, що між сторонами відбулась домовленість, що спірна квартира залишиться у власності і користуванні ОСОБА_2 , за що останній зобов`язався сплатити ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 80500 гривень. Саме з метою вирішення майнового спору, ОСОБА_2 отримав кредит ПАТ «Ощадбанк», заставою по якому виступила спірна нерухомість. Таким чином в 2011 році відповідач ОСОБА_1 отримала від позивача ОСОБА_2 кошти в розмірі 80 500,00 грн., що складає більшу частину вартості, в рахунок її 1/2 частки спільної сумісної власності - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується розпискою про отримання грошей підписаної у присутності свідків.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності, на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру в цілому, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , врахувати отримані ОСОБА_1 кошти в розмірі 80500 гривень, в рахунок компенсації замість частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 011,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення ним норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що основним аргументом відповідача було посилання на розписку, яка була дана ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 про отримання нею грошових коштів у сумі 80500 грн. за її частину спірної квартири. Однак вважає, що коли предметом договору виступає нерухомість, то така угода має бути нотаріально посвідчена. Інші домовленості не мають юридичної сили.

Оскільки сторони нотаріально посвідченого договору про поділ нерухомого майна чи виділу рухомого майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, не уклали, тому відсутня домовленість між сторонами, яка б відповідала вимогам ч.2 ст.69 СК України.

Отже, розписка, яка додається представником ОСОБА_2 є неналежним та недопустимим доказом по справі, тому не може розглядатися судом.

Єдиним доказом того, що ОСОБА_1 відмовилась від частки квартири чи отримувала якісь грошові кошти є нотаріально посвідчений договір про поділ нерухомого майна. В матеріалах справи такий договір відсутній.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про місце, день та час слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 04.12.2004 року перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області №224768.

24.09.2012 року рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області даний шлюб було розірвано (справа №402/2352/12).

Під час розгляду справи про розірвання шлюбу, питання поділу спільного майна між подружжям не розглядалось.|

У період перебування у шлюбі, а саме за договором міни квартири від 21.03.2005 року, сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я позивача ОСОБА_1 Квартира має наступні характеристики: загальна площа - 52,0 кв.м.; житлова площа - 36, кв.м.; кількість кімнат 3.

На час звернення до суду оціночна вартість квартири становить 101 160,71 гривень, що підтверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 11.08.2022 року, унікальний реєстраційний номер 201-040484112.

Також судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 у листопаді 2011 року було отримано кредит в ПАТ «Ощадбанк» сумі 85000грн. під 18% річних. У забезпечення даного зобов`язання між Банком і майновим поручителем ОСОБА_1 , 24.11.2011р. було укладено іпотечний договір, предметом за яким є спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, в матеріалах справи міститься копія простої письмової розписки, згідно якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 80500грн. за свою частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Розписка дана в присутності двох свідків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що з початком введення но всій території України воєнного стану (згідно Указу Президента від 24.02.2022 року) вона, як власниця 1/2 частки спірної квартири хотіла привезти та посилити в даній квартирі на час війни своїх батьків, що знаходяться на окупованій території, оскільки квартира порожня і там ніхто не проживає. Однак, повідомивши про такі обставини свого колишнього чоловіка, ОСОБА_2 заборонив селити будь-яких осіб в квартиру, тим самим здійснює перешкоди в її використанні позивачем. Ключі від квартири за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться у відповідача і попасти до квартири, яка за договором міни належить їй (позивачу) - не має можливості. А отже вільно розпоряджатися своїм майном вона також не може.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч.4 cт.71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч.2 cт.364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.

При цьому суд врахував, що позивач ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти за свою частину спірної квартири.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Сімейним кодексом України передбачено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою зокрема уклавши договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності (ст.64 СК України).

Якщо об`єктом поділу є нерухоме майно, тоді такий договір укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню (частина друга статті 69 Сімейного кодексу України).

Частиною 1 статті 71 Сімейного кодексу України передбачено, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 Сімейного кодексу України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Суд першої інстанції, посилаючись на Постанову Великої Палати Верховного Суду в Постанові Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс2), прийшов до помилкового висновку.

Так, ВП ВС в наведеній постанові зазначила, щодо обов`язковості внесення одним з подружжя на депозитний рахунок суду суми компенсації у спорі про поділ спільної сумісної власності подружжя на неподільну річ (приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. При цьому частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач).

Зауважуючи в оскаржуваному рішенні на те, що позивач ОСОБА_1 не заперечувала факту передачі їй відповідачем грошових коштів в сумі 80500 грн. в рахунок її частини спірної квартири, суд зробив висновок, що в даному випадку, ОСОБА_1 добровільно вирішила питання поділу майна та отримала грошову компенсацію вартості належної їй частки.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача, і зазначає, що даний висновок суперечить ч.2 ст.69 СК України, яким передбачено: якщо об`єктом поділу є нерухоме майно, тоді договір (про поділ майна згідно ст.64 СК України) укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, чого в даному випадку зроблено не було.

Крім того, питання внесення, чи не внесення (в залежності від обставин справи) на депозит суду грошових коштів стосується іншої стадії - судової, вирішення спору щодо поділу майна подружжя. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 добровільно вирішила питання поділу спірної квартири є помилковим.

Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню на підставі ч.1 ст.376 ЦПК України, оскільки суд, встановивши всі обставини справи, дав їм невірну правову оцінку, прийшов до помилкового висновку при вирішенні первісного позову, повністю відмовивши в його задоволені та, як слід, помилково задовольнив всі зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 . Зокрема суд визнав спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності; визнав за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 право власності по 1/2 частки квартири; і остаточно визнав за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру в цілому, врахувавши отримані ОСОБА_1 кошти в розмірі 80500 гривень, в рахунок компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру.

Розглядаючи вимоги сторін суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №707/2516/18 (провадження №61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна, право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі №243/6275/16-ц (провадження №61-42813св18)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі №344/5437/17 (провадження №61-124св20)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, з первісним позовом звернулась ОСОБА_1 , в якому просили виділити їй 1/2 частки спірної квартири та виділити відповідачу також 1/2 частки квартири в порядку поділу майна подружжя.

Розглядаючи дані вимоги колегія суддів зазначає, що оскільки сторони не заперечують, що спірна квартира є спільною власністю, то суд враховує, що поділ майна подружжя здійснюється в натурі відповідно до визначених судом часток, при цьому не виключається звернення одного із подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Аналіз змісту позову ОСОБА_1 свідчить, що нею пред`явлено позов про визнання права на частку в праві спільної власності на квартиру, а не позов про її поділ в натурі (визнання права на частину квартири з визначенням, які саме кімнати в натурі відповідають її частці в праві спільної часткової власності), хоча в прохальній частині остання і зазначає про виділ їй 1/2 частини. Тому її вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , то вирішуючи цей позов, з урахуванням вище наведених обставин справи, норм діючого законодавства та судової практики суду касаційної інстанції, суд зазначає, що висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна ОСОБА_2 ) є підставою для вирішення питання про його поділ. Вимоги про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири за сторонами підлягають задоволенню.

Зазначення позивачем за зустрічним позовом в позовній заяві, про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, по суті є констатацією даного юридичного факту, і зазначення цієї обставини як позовної вимоги - не є належним способом захисту права, у зв`язку з чим у задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Як слід відмовити у задоволенні вимоги за зустрічним позовом про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру в цілому, з підстав наведених вище у даній постанові.

За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог та зустрічних позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Судді:

Повний текст постанови складено 23.09.2024

Головуючий суддя О.В. Агєєв