Справа № 522/1556/19
Провадження № 2-с/522/17/24
УХВАЛА

13 лютого 2024 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Федчишена Т. Ю., розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого за заявою Акціонерного товариства «Одесаобленерго» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію, 3 % річних та інфляційних втрат, -

ВСТАНОВИЛА:

25 лютого 2019 року Приморським районним судом м. Одеси видано судовий наказ у справі 522/1556/19 за заявою Акціонерного товариства «Одесаобленерго» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 18 335,00 грн, 3 % річних у розмірі 559,86 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 755,72 грн. Вирішено питання про судовий збір.

09 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування вищевказаного судового наказу, посилаючись на те, що до заяви заявником не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості, а доданий до заяви розрахунок не може вважатися належним документом, що вказує на правильність і безспірність розрахунків, оскільки не містить підпису уповноваженої на здійснення такого розрахунку особи АТ «Одесаобленерго», а документ підписано начальником ЦРЕМ. Також указує, що до заяви не надано доказів, що начальник ЦРЕМ має повноваження підписувати розрахунки заборгованості за спожиту електричну енергію, поставлену споживачу АТ «Одесаобленерго». Крім того зазначає, що вона не згодна з нарахованою заборгованістю, оскільки АТ «Одесаобленерго» нарахувало в автоматичному режимі завищені показники об`єму нібито спожитої електричної енергії. АТ «Одесаобленерго» не було надано належних доказів, які б підтвердили наявність всіх складових елементів порушення договірних зобов`язань, не зазначено підстави для нарахування заборгованості, не надано жодного документу на підтвердження факту реального споживання електричної енергії, а доданий до заяви розрахунок заборгованості не є первинним документом, а отже не підтверджує факту реально понесених витрат. Вважає, що з наданих розрахунків вбачається, що показники лічильника є хаотичними і надмірно завищеними. Крім того зазначає, що вона має статус учасника бойових дій та має 75-процентну знижку на оплату за користування електроенергією, яку не було враховано заявником про розрахунку її боргу за період з березня 2017 року по грудень 2018 року, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості не відповідає дійсності. Також вважає, що заявником проведено неналежний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних.

У заяві про скасування судового наказу ОСОБА_1 просить поновити їй строк на подання заяви про скасування судового наказу, обґрунтовуючи тим, що копію судового наказу від 25.02.2019 та копію заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами отримано нею у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси 29.01.2024, у зв`язку з чим вважає, що строк подання заяви до суду про скасування судового наказу спливає 13.02.2024.

Дослідивши заяву про поновлення строку та матеріали справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 170 ЦПК України, до заяви про скасування судового наказу додається клопотання про поновлення пропущеного строку, якщо заява подається після спливу строку, передбаченого частиною першою цієї статті.

Інститут процесуальних строків спрямований на впорядкування цивільного процесу, забезпечення своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ, а метою обмеження процесуальних прав строками є впорядкування і прискорення провадження, а також перешкоджання затягуванню вирішення справи.

При цьому, варто зазначити, що Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці щодо України неодноразово звертав увагу на норми ЦПК України, що стосуються процесуальних строків, але в аспекті порушення принципу правової визначеності у контексті п.1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини.

Так, у справі Melnik v. Ukraine Європейський Суд з прав людини зазначив, що норми, які регулюють строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

В іншій справі, Ponomaryov v. Ukraine, Європейський Суд з прав людини зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі плином значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

Європейський Суд з прав людини звертав особливу увагу, що у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

У справі Ustimenko v. Ukraine, Європейський Суд вказав, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за статтею 6 Конвенції.

З матеріалів справи слідує, що 25 лютого 2019 року Приморським районним судом м. Одеси видано судовий наказ у справі 522/1556/19 за заявою Акціонерного товариства «Одесаобленерго» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 18 335,00 грн, 3 % річних у розмірі 559,86 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 755,72 грн. Вирішено питання про судовий збір.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 169 ЦПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, боржникові на його офіційну електронну адресу або рекомендованим листом із повідомленням про вручення, чи цінним листом з описом вкладеного, якщо офіційної електронної адреси боржник не має.

Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами.

Днем отримання боржником копії судового наказу є день його вручення боржнику, визначений відповідно до статті 272 цього Кодексу (ч. 4 ст.169 ЦПК України).

Як слідує з матеріалів справи, 28.02.2019 копію зазначеного судового наказу з додатками було направлено боржнику за адресою її реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 . Таку ж адресу зазначає ОСОБА_1 і в заяві про скасування судового наказу.

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення слідує, що ОСОБА_1 отримала вищевказані документи 15.03.2019 особисто, однак із заявою про скасування судового наказу від 25.02.2019 вона звернулася до суду лише 09.02.2024, тобто після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 ЦПК України.

При цьому, доводи ОСОБА_1 про те, що вона отримала копію судового наказу від 25.02.2019 разом із заявою стягувача про видачу судового наказу лише 29.01.2024 у суді спростовуються матеріалами справи.

Відтак, причини пропуску строку на подання заяви про скасування судового наказу, зазначені ОСОБА_1 є неповажними.

Інших підстав для поновлення пропущеного строку боржником не наведено.

У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини вказував на поняття давності, яке забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. справа «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», п. 570).

За наведених обставин, враховуючи, що заява про скасування судового наказу подана боржником після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 ЦПК України, при цьому причини пропуску такого строку є неповажними, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 ЦПК України заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

За вказаних обставин, подана заява підлягає поверненню особі, яка її подала.

Повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 258, 259, 260 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу - відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого за заявою Акціонерного товариства «Одесаобленергоо» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію, 3 % річних та інфляційних втрат - повернути особі, яка її подала.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА