Справа № 195/1132/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

13.12.2024 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого Скрипченко Д.М., за участю секретаря судового засідання - Левкович Н.М.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду смт.Томаківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Івахненко Олександр Олександрович, до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом та поділу майна що є спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача у справі, адвокат Івахненко Олександр Олександрович звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання дійсним договір № 593 міни нерухомості від 10 травня 1995 року за яким ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 набули право спільної часткової власності, по 1/3 частки кожен, на житловий будинок з будівлями та спорудами з розміром загальної площі 78,70 кв. м., житлової площі 47,40 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений на Запорізькій Універсальній біржі «Україна» ЛТД, зареєстрований 09.06.1995 року у реєстровій книзі органу БТІ за № 2-73. В порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та поділу майна що є спільною частковою власністю, визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, загальна площа житлових приміщень якого становить 78,70 кв. м., житлова площа 47,40 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Одночасно припинити державну реєстрацію 1/3 частки приватної спільної часткової власності за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в житловому будинку з будівлями та спорудами, загальна площа житлових приміщень якого становить 78,70 кв. м., житлова площа 47,40 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача обґрунтовує позовні вимоги позивача тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки, ОСОБА_3 , що підтверджуються свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 . Ступінь родинного зв`язку спадкодавця та позивача підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 .

Позивач прийняла в користування належне спадкодавцю майно: 1/3 частку житлового будинку з будівлями та спорудам, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належну йому на підставі договору №593 міни нерухомості від 10 травня 1995 року, зареєстрованого у реєстрі БТІ за №2-73. Цей договір був укладений позивачкою, спадкодавцем, відповідачем з відчужувачем будинку в письмовій формі на Запорізькій Універсальній біржі «Україна» ЛТД, зареєстрований у реєстрі в органі БТІ за № 2-73 і згідно діючого на той час законодавства набрав чинності, так як відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

В нотаріальному порядку, згідно із ч.1 ст.227 ЦК України (в ред.1963 року), Договір посвідчено не було. Однак сторони умови Договору виконали.

Позивач звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудого М.Є. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка.

Звертаючись до приватного нотаріуса з приводу оформлення своїх спадкових прав позивачем були надані всі необхідні документи, в тому числі, договір № 593 міни нерухомості від 10 травня 1995 року, посвідчений на Запорізькій Універсальній біржі «Україна» ЛТД, зареєстрований у реєстрі в органі БТІ за № 2-73, про що свідчить відповідна відмітка на самому договорі.

Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено через відсутність належним чином оформленого документу, який би свідчив про належність її чоловіку права власності на зазначений вище житловий будинок. Для вирішення цього питання їй було запропоновано звернутись до суду, про що приватний нотаріус надав роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.12.2023 року № 288/02-14.

На підставі вищенаведеного позивач змушений звернутися до суду із даною позовною заявою.

Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач у справі, ОСОБА_2 , у судове засідання не з`явився, також подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому зазначив, що позов ОСОБА_1 визнає в повному обсязі, проти задоволення не заперечує.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_3 , що підтверджуються свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 . Ступінь родинного зв`язку спадкодавця та позивача підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 .

Позивач прийняла в користування належне спадкодавцю майно: 1/3 частку житлового будинку з будівлями та спорудам, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належну йому на підставі договору № 593 міни нерухомості від 10 травня 1995 року, зареєстрованого у реєстрі БТІ за № 2-73. Цей договір був укладений позивачкою, спадкодавцем, відповідачем з відчуджувачем будинку в письмовій формі на Запорізькій Універсальній біржі «Україна» ЛТД, зареєстрований у реєстрі в органі БТІ за № 2-73 і згідно діючого на той час законодавства набрав чинності, так як відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

В нотаріальному порядку, згідно із ч. 1 ст. 227 ЦК України (в ред. 1963 року), Договір посвідчено не було. Однак сторони умови Договору виконали.

Зазначені обставини підтверджуються також: технічним паспортом на будинок від 07.02.1995 року; інформаційною довідкою за № 144 від 09 травня 2024 року виданою КП «Нікопольське БТІ`ДОР, зі змісту якої слідує, власниками житлового будинку з будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого у реєстрі за № 2-73, є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 по 1/3 частки кожен.

Позивач звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудого М.Є. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка.

Звертаючись до приватного нотаріуса з приводу оформлення своїх спадкових прав позивачем були надані всі необхідні документи, в тому числі, договір № 593 міни нерухомості від 10 травня 1995 року, посвідчений на Запорізькій Універсальній біржі «Україна» ЛТД, зареєстрований у реєстрі в органі БТІ за № 2-73, про що свідчить відповідна відмітка на самому договорі. На момент укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, були виконані всі істотні умови, передбачені цим договором. Відповідно до п.8 вказаного договору, він підлягав реєстрації у БТІ. На договорі мається реєстровий надпис Марганецького міжміського бюро технічної інвентаризації, про що зроблено запис у реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 2-73. Крім того, в договорі зазначено, що, на підставі ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу», Договір зареєстровано в Запорізькій Універсальній біржі «Україна» ЛТД і він не підлягає нотаріальному посвідченню. Під час укладання зазначеного договору міни через товарну біржу, набувачі були впевнені в правильності та законності укладення такої угоди міни, оскільки, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», у редакції, що діяла на момент укладання Договору міни, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Реєстрація Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації за ними права власності на вказаний житловий будинок, на підставі договору міни, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на травень 1995 року, не суперечило чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за №1952-ІУ, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті, згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено через відсутність належним чином оформленого документу, який би свідчив про належність її чоловіку права власності на зазначений вище житловий будинок. Для вирішення цього питання їй було запропоновано звернутись до суду, про що приватний нотаріус надав роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.12.2023 року № 288/02-14.

Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права.

Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано.

Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом.

Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно зі ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно до ч.2 ст.1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч.1,5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Гарантії здійснення прав володіння, користування та розпорядження майном, їх захист також регламентовано ст.41 Конституції України, відповідно до якої громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватись об`єктами права державної та комунальної власності, відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Із самого договору № 593 міни нерухомості, технічного паспорту на будинок виготовленого Марганецьким МБТІ від 07.02.1995 року та наданої інформаційної довідки за № 144 від 09 травня 2024 року виданою КП «Нікопольське БТІ`ДОР, вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 фактично являються власниками житлового будинку «А» загальною площею 78,70 кв. м., житловою площею 47,40 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок та інші господарські будівлі не є аварійними та придатні до користування.

Володіння спадкодавцем, а потім і позивачем зазначеним житловим будинком та присадибною земельною ділянкою не суперечило та не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб, що підтверджується довідкою за № 05-19/286 від 25.06.2024 року наданою виконавчим комітетом Томаківської селищної ради.

Згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності дійсна ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями станом на 25.06.2024 року складає 110 000,00 гривень.

Відповідно право позивача та відповідача у спадковому житловому будинку складають по 1/3 частці за кожним і не можуть бути виділені в натурі.

Тобто житловий будинок, із урахуванням його загальної та житлової площ, неможливо поділити в частинах на всіх.

Починаючи з часу смерті спадкодавця відповідач перестав проживати в житловому будинку та брати участь в його утриманні. Фактичним користувачем та утримувачем житлового будинку позивач залишається одна. Утримує будинок в належному стані, робить всі необхідні поточні ремонтні та будівельні роботи, сплачує всі належні комунальні платежі за надання електроенергії, газу, води.

Зазначені обставини підтверджуються: довідкою за вих. № 117/2-17 від 23.03.2015 року, виданою виконавчим комітетом Кисличуватської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.ст.364,367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності або його поділ з дотриманням вимог ст.183 ЦК України.

Враховуючи те, на сьогоднішній день у позивача виникли проблеми із організаціями які надають комунальні послуги по постачанні електроенергії, газу та води щодо укладення договорів про постачання, так як державна реєстрація права власності на будинок здійснена за спадкодавцем, позивач не може укласти відповідні договори, а відповідач самоухилився від користування та утримання будинку, тому можливо поділ житлового будинку шляхом визнання за позивачем права власності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Відповідно до положень ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного часткового майна співвласників вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між співвласниками, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер інформаційної довідки: 377803130 від 09.05.2024 року) - відомості у Реєстрі прав власності про реєстрацію права власності на житловий будинок з будівлями та спорудам, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі - відсутні.

Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Представник позивача просить суд не стягувати з відповідача на користь позивача судовий збір, тому суд вважає можливим звільнити відповідача від відшкодування таких витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3,4,9,83,229,235, ч.2 ст.247,258,259, 263,264,274-279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Івахненко Олександр Олександрович, до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом та поділу майна що є спільною сумісною власністю,- задовольнити.

Визнати дійсним договір № 593 міни нерухомості від 10 травня 1995 року за яким ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 набули право спільної часткової власності, по 1/3 частки кожен, на житловий будинок з будівлями та спорудами з розміром загальної площі 78,70 кв. м., житлової площі 47,40 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений на Запорізькій Універсальній біржі «Україна» ЛТД, зареєстрований 09.06.1995 року у реєстровій книзі органу БТІ за №2-73. В порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та поділу майна що є спільною частковою власністю, визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на житловий будинок з будівлями та спорудами, загальна площа житлових приміщень якого становить 78,70 кв. м., житлова площа 47,40 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Одночасно припинити державну реєстрацію 1/3 частки приватної спільної часткової власності за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в житловому будинку з будівлями та спорудами, загальна площа житлових приміщень якого становить 78,70 кв. м., житлова площа 47,40 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн., залишити в дохід держави, звільнивши від відшкодування таких витрат ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Суддя: Д. М. Скрипченко