Справа № 348/1328/24
Провадження № 22-ц/4808/1276/24
Головуючий у 1 інстанції Матолич В. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 08 липня 2024 року, у складі судді Матолич В.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Надвірнянська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою у якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина ОСОБА_3 .

В обґрунтування заяви зазначив, що 01.10.2005 уклав шлюб з ОСОБА_2 . Після реєстрації шлюбу вони проживали у квартирі батьків заявника по АДРЕСА_1 . У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02.06.2023 шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано, малолітнього сина, ОСОБА_3 залишено проживати разом з заявником. ОСОБА_2 з 2021 року разом з заявником не проживала, місце проживання її невідомо. Встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини необхідне заявнику для оформлення документів щодо соціальних допомог, передбачених законодавством на дитину, яка виховується тільки ним, як батьком, а також для реалізації його прав, як особи, яка самостійно виховує дітей, а також переміщення заявника та його сина.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 08 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Надвірнянська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено.

ОСОБА_1 на вказане рішення суду подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду необґрунтованим, винесеним внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначає, що рішенням Надвірнянського районного суду від 02.06.2023 шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано, малолітнього сина, ОСОБА_3 залишено проживати разом з заявником. Даним рішенням встановлено, що діти сторін перебувають на утриманні та самостійному вихованні, а також під наглядом заявника. На той час ОСОБА_2 з 2021 року разом з заявником не проживала, місце проживання її невідомо.

Встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини необхідне заявнику для оформлення документів щодо соціальних допомог, передбачених законодавством на дитину, яка виховується тільки ним, як батьком, а також для реалізації його прав, як особи, яка самостійно виховує дітей, а також переміщення заявника та його сина.

Факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина підтверджується й іншими доказами та показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Вважає, що рішення суду яким встановлені факти, що мають юридичне значення, необхідне для виникнення прав чи для використання права саме в майбутньому.

Зазначає, що акт обстеження матеріально-побутових умов № 1249 від 15.10.2024, в якому вказано, що син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на утриманні заявника, під його наглядом та його самостійному вихованні, не створює ніяких юридичних наслідків. Також ніяких правових наслідків для проживання неповнолітнього сина разом із батьком не створює рішення суду у справі №348/1012/23, предметом розгляду якої було розірвання шлюбу.

Судом першої інстанції не враховано інтереси дитини, оскільки мама усунулася від виховання дитини. Суд не надав оцінки доказам, які свідчать про те, що матір дитини фактично не виконує своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Просить рішення суду скасувати, винести нове рішення, яким заяву про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина задовольнити.

Заінтересовані особи правом на подачу відзиву не скористались.

Заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 у судове засідання апеляційного суду не з`явилися повторно, від представника апелянта повторно надійшла заява про відкладення розгляду справи, однак на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання доказів не подано, заінтересовані особи - ОСОБА_2 та представник Надвірнянської міської ради у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відтак колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявник звернувся до суду з метою встановлення факту, документів на підтвердження якого у заявника на даний момент не вимагають для реалізації його прав, оскільки до заяви не долучено доказів і у заяві не зазначено про такі обставини.

З таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження від 19.01.2012 серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Надвірнянського районного суду від 02.06.2023 у справі №348/1012/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розірвання шлюбу залишено проживати з батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки від 06.03.2024 №35 за час навчання ОСОБА_3 у Надвірнянському ліцеї №1 з 01.09.2022 по даний час за інформацією класного керівника мати ОСОБА_3 не цікавиться його навчанням і вихованням, не бере участі у батьківських зборах, не спілкувалася з класним керівником і педагогом з питань навчання та виховання дитини.

Відповідно до довідки КНП «Дитяча лікарня Надвірнянського району» Надвірнянської міської ради від 04.03.2024, три останні роки заявник здійснює догляд за малолітнім сином ОСОБА_3 , супроводжує дитину у поліклініку.

Згідно довідки лікаря-стоматолога від 10.01.2024 №10 супровід малолітнього ОСОБА_3 протягом 2022-2024 років до лікаря здійснює заявник.

Відповідно до акту обстеження №526 від 12.03.2024 складеного депутатом Надвірнянської міської ради, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає із двома неповнолітніми дітьми за адресою: АДРЕСА_1 . Виховання дітей здійснює на належному рівні.

Відповідно до акту обстеження №1249 від 03.07.2024 складеного депутатом Надвірнянської міської ради, заявник зареєстрований проживає із двома дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на його повному утриманні, під його наглядом та на його самостійному вихованні за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Статтею 51 Конституції Українивизначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настння) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята сттатті 19 СК України) .

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Суд першої інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, однак суд не звернув уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 справа № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_8 слід залишити без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту утримання дитини, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 294, 315, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду від 08 липня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Надвірнянська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин