Номер провадження: 22-ц/813/4563/24
Головуючий у першій інстанції Савицький С.І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Кострицького В.В.,

суддів - Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря - Булацевської Я.В.,

за учасників справи:

позивача - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області

скаржник - Військова частина НОМЕР_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Савицького С.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав в справі,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої позивні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з відповідачкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 04.03.2005 року у Виконкомі Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що зроблено актовий запис №01. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 08 січня 2013 року Виконавчим комітетом Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №01.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2023 року по справі №495/3318/23, шлюб між сторонами було розірвано, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з самостійним вихованням неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.05.2023 року було роз`яснено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2023 року по справі №495/3318/23, що зазначене вище рішення є підтвердженням факту самостійного виховання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина знаходиться на повному утриманні позивача, він матеріально її забезпечує та піклується про неї, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання сина та його нормального розвитку.

Тобто, з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання малолітньої дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Відповідачка ОСОБА_2 станом на теперішній час як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини. Відповідачка ОСОБА_2 залишила малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виховання позивача, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав - задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування рішення суд зазначав, що відповідач проживає окремо від позивача та дитини, як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог в частині позбавлення її батьківських прав.

Враховуючи, прихильність дитини до батька, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб її позбавили батьківських прав, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог про позбавлення батьківських прав щодо дитини.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 як особа, яка не приймала участі у справі, просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.11.2023 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

Постановити у цій справі окрему ухвалу, якою:

-довести до відома Вищої ради правосуддя інформацію про допущені при вирішенні вказаної цивільної справи порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права суддею Савицьким С.І.;

-запропонувати голові Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ініціювати проведення зборів суддів названого суду з метою обговорення роботи судді Савицького С.І. про допущені при вирішенні вказаної цивільної справи порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, результати якого оприлюднити на офіційній сторінці Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області сайту Судової влади України

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що у результаті ухвалення судом оскарженого рішення солдат ОСОБА_1 (позивач) набув формальне право стосовно військової частини НОМЕР_1 на звільнення з військової служби, яким і скористався, звернувшись з рапортом про звільнення з підстав самостійного виховання ним дитини віком до 18 років від 14.01.2024 вх. № 126-р (абз. 12 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу»).

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції вирішив питання, які прямо стосуються прав та обов`язків військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 , то апелянт має право на оскарження рішення по цій справі в порядку апеляції.

Вказує, що поза увагою суду лишаються такі вагомі для справи обставини: :

-позивач, ОСОБА_1 , являється дійсним військовослужбовцем і позбавлення матері батьківських прав, породжує обов`язок у військового командування за місцем його служби звільнити його з військової служби з підстав, передбачених абз. 12 п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу»; .

-місцем реєстрації дитини є село Козацьке , яке відноситься до громади Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району, Одеської області, тоді як судом залучений до участі у справі орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, який, до речі, також належним чином про розгляд справи не сповіщався та був згаданий у рішенні суду лише для створення суто формалізованого вигляду дотримання вимог закону щодо обов`язкової участі органів опіки та піклування у справах про права дітей;

-позивач проходить дійсну військову службу по мобілізації в лавах Збройних Сил України і водночас, як встановлює суд, фактично самостійно виховує дитину віком до 18 років без участі матері, при цьому не намагається з`ясувати хто та яким чином дійсно доглядає дитину від 10.04.2023, тобто з часу ухвалення відповідного рішення міськрайонним судом у справі № 495/3318/23;

-за яких підстав ухвалюючи рішення по справі №495/3318/23 міськрайонний суд не враховує думку дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на момент розгляду справи становило повних десять років;

-відсутність висновку відповідного органу опіки та піклування, який є обов`язковим у такій категорії справ.

Залишення зазначених обставин поза увагою не дозволило суду прийняти законне та обґрунтоване рішення, яке б відповідало дійсним обставинам справи та не порушувало б охоронюваних законом прав, обов`язків та інтересів апелянта.

Суд не досліджує тих обставин, які б свідчили про дійсне самоусунення матері (відповідачки) від виховання дитини, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України щодо ухилення батьків від виконання своїх обов`язків. Окрім свідчень позивача, наведених ним у позові, та зустрічної заяви відповідачки про визнання цього позову, суд не досліджує інших реальних доказів, як то висновку органу опіки та піклування, свідчень з місця навчання дитини, сусідів тощо. Висновок про самоусунення матері (відповідачки) від виховання дитини суд робить виключно спираючись на її заяву про визнання позову.

Явка сторін

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду , в судове засідання не з`явились, заяв про відкладення не надавали, що на думку колегії суддів не заважає судовому перегляду справи у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує, у тому числі відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, держави.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Як вбачається з матеріалів справи молодший сержант ОСОБА_1 згідно наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 07.04.2022 № 65 призначений на посаду головного сержанта взводу матеріально-технічного забезпечення цієї ж військової частини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24.08.2022 № 82-РС останньому присвоєно чергове військове звання «сержант».

На даний час згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 01.12.2022 № 322 проходить військову службу на посаді командира відділення взводу матеріально-технічного забезпечення даної військової частини.

Як на час звернення до суду з позовом, так і на час її перегляду в апеляційному порядку, позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним на військову службу під час мобілізації.

14 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення його з займаної ним посади на підставі пп «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через сімейні обставини, а саме: самостійним вихованням дитини віком до 18 років, яке встановлено рішенням по цій справі.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби передбачено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зокрема вказаний нормативно-правовий акт визначає, під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені у зв`язку із тим, що вони самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років (абз. 12, п.п. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 цього Закону).

Відповідно до приписів Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених, зокрема, п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них (абз. 1 пп. 2 п. 225).

На підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 30.01.2018 №Д-322/1/1дск (для службового користування) сформовано військову частину НОМЕР_1 (окрема бригада), в підпорядкуванні якої перебуває військова частина НОМЕР_3 (окремий батальйон).

З матеріалів справи вбачається, що позивач виконує військовий обов`язок із оборони України, виконання якого забезпечується військовим командуванням зазначених військових частин. Тому питання щодо його звільнення відноситься до компетенції командира військової частини НОМЕР_3 (бригади).

Оскаржуваним рішенням встановлений факт самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років. На цей встановлений факт посилався позивач як на підставу для звільнення з військової служби, про що вказувалось вище у відповідному рапорті.

Таким чином, у результаті ухвалення рішення Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області від 28 листопада 2023 року позивач отримав судове підтвердження вищевказаного факту, який, в свою чергу, надає підставу для звільнення з військової служби. За обставинами справи позивач надалі звернувся з рапортом про звільнення з військової служби з підстав самостійного виховання ним дитини віком до 18 років. У той же час, уповноваженим суб`єктом розгляду вказаного рапорту є військова частина НОМЕР_1 . Розглянувши справу без участі скаржника, сторона позбавлялась права посилатись у відносинах з апелянтом на факти, встановлені рішенням суду, проте сторона послалась при поданні рапорту про звільнення саме на ці факти в оскаржуваному рішенні, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що скаржник військова частина НОМЕР_1 є особою, для якої створені штучні підстави для виникнення обов`язків, які не існували до рішення суду першої інстанції та права якої порушені оскаржуваним судовим рішенням.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що відповідач проживає окремо від позивача та дитини, як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду першої інстанції, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини, про що свідчить її заява про визнання позовних вимог в частині позбавлення її батьківських прав, з огляду на викладене, враховуючи, прихильність дитини до батька, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб її позбавили батьківських прав, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заявлених вимог про позбавлення батьківських прав щодо дитини.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 04.03.2005 року у Виконкомі Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що зроблено актовий запис №01.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 08 січня 2013 року Виконавчим комітетом Козацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №01.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2023 року по справі №495/3318/23, шлюб між сторонами було розірвано, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з самостійним вихованням неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.05.2023 року було роз`яснено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2023 року по справі №495/3318/23, що зазначене вище рішення є підтвердженням факту самостійного виховання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Довідки №11.1-10/329 від 10.11.2023 року, виданої Старокозацькою сільською радою, до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 входять: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до Довідки №01-27/20 від 23.05.2023 року, виданої Козацьким ліцеєм Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, позивач ОСОБА_1 займається вихованням хлопчика, відвідує батьківські збори, спілкується з класним керівником та адміністрацією закладу, цікавиться навчанням сина.

Як убачається з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 07.04.2022 № 65 молодший сержант ОСОБА_1 зарахований до списків та призначений на посаду головного сержанта взводу матеріально-технічного забезпечення цієї ж військової частини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24.08.2022 № 82-РС останньому присвоєно чергове військове звання «сержант». На даний час згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 01.12.2022 № 322 проходить військову службу на посаді командира відділення взводу матеріально-технічного забезпечення даної військової частини.

14 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення його з займаної ним посади на підставі пп «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військової обов`язок та військову службу» через сімейні обставини, а саме: самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з п.п. 15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для матері (батька), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Звертаючись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав позивач посилався на те, що дитина знаходиться на повному утриманні позивача, він матеріально її забезпечує та піклується про неї, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання сина та його нормального розвитку. Тобто, з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання малолітньої дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Відповідачка ОСОБА_2 станом на теперішній час як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини.

До позовної заяви позивачем не надано жодних доказів на підтвердження викладених вище обставин, які є підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

В матеріалах справи відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у зв`язку із неналежним виконанням батьківських обов`язків з боку органів Національної поліції, органів опіки та піклування, суду, у тому числі притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, тобто докази того відповідач систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу, що позовна заява зареєстрована в Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області 25.11.2023 року, розглянута без участі сторін та 28.11.2023 року судом ухвалено рішення.

Орган опіки та піклування фактично у розгляді справи у суді першої інстанції участі у справі не приймав, висновок щодо сімейної ситуації суду не надав (частини четверта-п`ята статті 19 СК України).

Слід зазначити, що не повинні перериватися відносини з біологічною матір`ю, відносно якої не надано доказів неналежної поведінки, переривання відносин з біологічною матір`ю, тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, проте матеріали справи не містять доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17,від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18.

Верховний суд у постанові від 29.11.2023 року у справі № 607/15704/22 зазначив, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши водночас обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Встановивши, що підстави для задоволення позову відсутні, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги факт визнання позову відповідачкою, зазначивши про це у своїй постанові.

Колегія суддів звертає увагу, що позов про позбавлення батьківських прав фактично пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позивачем ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду не надано безспірних та достатніх доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання доньки, і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, тому позбавлення батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання мати до належного виконання своїх обов`язків.

Щодо поданої заяви про визнання позову.

Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у листопаді 2023 року направив до суду заяву, у якій він вказав, що проти задоволення позовної заяви в повному обсязі не заперечує.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 участі не приймала.

Ураховуючи викладені обставин колегія суддів вважає, що саме по собі визнання позову відповідачем щодо позбавлення батьківських прав не є підставою для його задоволення, оскільки це суперечить моральним засадам суспільства та порушує права та інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому не приймає таке визнання з підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України.

У частині десятій статті 262 ЦПК України передбачено, що суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.

Щодо заяви позивача про відмову від позову, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи позивач 07.05.2024 направив на адресу Одеського апеляційного суду заяву про відмову від позову, проте вказана заява не підписана ОСОБА_1 ..

Виходячи з приписів статті 185 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне подану заяву повернути заявнику.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Частиною 1 цієї статті визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, за подання апеляційної скарги скаржником Військовою частиною НОМЕР_1 мало бути сплачено судовий збір у сумі 1610,4 грн., проте ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.05.2024 було клопотання Військовій частині НОМЕР_1 про відстрочення сплати судового збору задоволено та відстрочити скаржнику сплату судового збору до ухвалення судового рішення по даній справі.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то судовий збір за подання апеляційної скарги на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2023 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав в справі відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву подану від імені ОСОБА_1 про відмову від позову повернути заявнику.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2023 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1610 гривень 40 копійок.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко