Єдиний унікальний номер судової справи 487/6730/21
Номер провадження 22-ц/812/984/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Носіковим І.М. ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Бердниковою Катериною Олександрівною, рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 25 квітня 2024 року, під головуванням судді Нікітіна Д.Г. в приміщені цього ж суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивований тим, що сторони з 28 серпня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 березня 2018 року, ухваленим у справі за №488/632/18.

Після розірвання шлюбу малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати разом з матір`ю.

Натепер між сторонами виник спір з приводу місця проживання дитини.

На думку позивача, дитина має проживати разом з ним, оскільки він забезпечений житлом, в якому створені всі належні умови для дитини, має стабільний заробіток, відтак може створити всі належні умови для проживання та розвитку сина, що відповідатиме найкращим інтересам останнього, сприятиме його повноцінному вихованню та розвитку у звичному середовищі.

Позивач вважає, що інтереси малолітньої дитини мають бути захищені судом шляхом визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним, як батьком.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив позов задовольнити.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 11 березня 2024 року залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (том 1 а.с.217-218).

Відповідач надала до районного суду відзив на позовну заяву, в якому вказувала, що вона, як мати, постійно опікується здоров`ям сина, доглядає його належним чином, займається його освітою та розвитком, забезпечує всім необхідним для проживання та розвитку за його віком, а тому вважає, що проживання дитини з нею відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєві від 25 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що проживання дитини разом із матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Враховуючи вік дитини та з урахуванням виключно її інтересів, районний суд вважав, що саме мати в найбільшій мірі може сприяти більш гармонійному розвитку малолітнього сина. Також районний суд врахував принцип справедливості та зазначив, що кожен із батьків виявив бажання проживати з дитиною і фактично має на це право і можливість. Проживання малолітнього сина з матір`ю не має наслідком припинення спілкування батька з сином та не позбавляє останнього права брати участь в його вихованні та прийнятті рішень, пов`язаних із цим.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Бердникову К.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити у справі нове, яким позовні вимоги задовольнити. Також, звертає увагу на те, що у матеріалах цивільної справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, що виник між сторонами, у зв`язку з тим, що такий висновок об`єктивно неможливо надати, оскільки дитина разом з матір`ю станом на час розгляду справи проживає в іншій місцевості. Однак суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність висновку органу опіки та піклування, який у цій категорії справ є обов`язковим, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, правильне та законне вирішення яких неможливе без встановлення вказаних обставин.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційної інстанції не надійшов. 15 липня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Ротар А.Л., в якій остання просить розглянути справу у її відсутність та відсутність відповідача, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

У судове засідання призначене судом апеляційної інстанції на 31 жовтня 2024 року належним чином повідомлені учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги ч.ч.6-8 ст.128, ч.ч.1,2 ст.130 ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає цим вимогам.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За правилами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ч.3 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до положень ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 28 серпня 2014 року у Корабельному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №450, який розірвано рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 березня 2018 року (том 1 а.с.16).

За час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.23).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 червня 2019 року у справі №487/4394/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн. щомісячно, починаючи з 06 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (том 1 а.с.19-21).

Натепер, як слідує з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до характеристики, складеної 26 січня 2024 року Миколаївською гімназією №35, починаючи з першого класу мати ОСОБА_3 відповідально займається вихованням сина ОСОБА_4 , піклується про його одяг, харчування та стан здоров`я. Хлопчик охайний, старанний у навчанні, добрий у спілкуванні з однокласниками (том 1 а.с.198).

З листа Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 08 квітня 2024 року встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, малолітня дитина ОСОБА_4 залишився проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . На час перевірки працівниками служби з`ясовано, що мати з дитиною в місті Миколаєві не проживають. Фактично мешкають по АДРЕСА_2 та до міста Миколаєва повертатися не планують.

Батько дитини проживає за адресою: АДРЕСА_3 . За місцем проживання батька створені належні умови для проживання дитини. Зазначено, що ОСОБА_2 має самостійний дохід, є фізичною особою-підприємцем, надає послуги з ремонту взуття, одягу, побутових текстильних виробів.

Питання щодо визначення місця проживання дитини та питання про підготовку висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо розв`язання спору між сторонами по справі розглядалось 11 травня 2023 року та 02 квітня 2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Миколаївської міської ради. За результатами розгляду комісія дійшла висновку про неможливість підготовки висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками через проживання малолітньої дитини та її матері в іншій місцевості та неможливості проведення відповідної роботи з родиною (том 1 а.с.225-226).

На час розгляду справи з матеріалів справи встановлено, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_4 (том 1 а.с.209, том 2 а.с.28-29). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 значяться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 (том 2 а.с.61).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, та зобов`язано вказаний орган опіки та піклування в строк до 09 вересня 2024 року надати висновок щодо розв`язання спору між сторонами у вказаній справі (том 2 а.с.37-40).

В подальшому, розгляд справи, призначений на 16 вересня 2024 року та на 14 жовтня 2024 року, двічі відкладався, з наданням органу опіки та піклування за місцем проживання малолітньої дитини додаткового часу для виконання вимог ухвали Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2024 року.

Проте, вказані вимоги ухвали апеляційної інстанції виконанні не були. Відповідно листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 жовтня 2024 року, підготовку документів про надання висновків з питання місця проживання дитини здійснює Служба у справах дітей Одеської міської ради та станом на 08 жовтня 2024 року ніяких документів від служби до органу опіки та піклування по вказаній справі не надходило.

Відповідно до листа Служби у справах дітей Одеської міської ради від 26 вересня 2024 року документів від ОСОБА_2 до вказаної служби стосовно підготовки висновку щодо визначення місця проживання дитини, не надходило, що фактично позбавляє можливості підготовити відповідний висновок та направити його на розгляд комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради для прийняття відповідного рішення.

За загальним правилом, передбаченим ст.19 СК України та ст.56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року за №866 (далі - Порядок).

Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

У ч.ч.4,6 ст.19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів СК України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

Наведені вище положення ст.19 СК України та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.

Так, згідно із ч.6 ст.56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до ч.1.ст.2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.

Тому у випадку ненадання висновку органом опіки та піклування, залученим до участі у справі, суд може надати додатковий строк відповідному органу, відклавши розгляд справи. Однак відмовити у винесенні рішення у справі чи зупинити провадження у справі через відсутність такого висновку суд не може.

Такий висновок міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в цивільній справі №523/19706/19 (провадження №61-12112сво22).

Під час вирішення спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини колегія суддів враховує вищевикладене щодо ненадання органам опіки та піклування висновку, а також враховує інтереси самої дитини, а не її батьків або одного з них. Тому забезпечення якнайкращих інтересів дитини як прояв турботи про її права та свободи, є легітимною метою втручання у право на повагу до сімейного життя одного з батьків шляхом визначення місця проживання дитини з іншим із них.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Для забезпечення якнайкращих інтересів дитини у такому спорі мають значення, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які є у кожного з них із дитиною, їхнє ставлення до виконання батьківських обов`язків, сталість соціальних зв`язків дитини з батьками, можливість належно забезпечувати її побут, умови для виховання та розвитку, дбати про стан її здоров`я (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі №525/282/17; постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18, від 24 листопада 2021 року у справі №754/16535/19).

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, необхідно враховувати об`єктивні та наявні у справі докази. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Колегія суддів зважує на встановлені факти щодо:

віку дитини, окремого проживання батька та матері та проживання малолітньої дитини разом з матір`ю на час розгляду справи;

можливостей і здатностей як матері так я батька забезпечити харчування та побут дитини, створити їй належні умови для проживання, виховання, освіти, загального розвитку, охорони її здоров`я (протилежного матеріали справи не містять);

відсутності обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання дитини разом із матір`ю.

З огляду на ці обставини колегія суддів вважає обґрунтованим висновок районного суду про відмову у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дитини разом із батьком. За наведених умов таке рішення відповідає якнайкращим інтересам дитини, які мають першочергове значення для вирішення спору. При цьому, проживання дитини ОСОБА_4 з матір`ю за обставин цієї справи є пропорційним меті забезпечення зазначених інтересів дитини.

На думку колегії суддів, вирішуючи спір по суті та розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, взявши до уваги вік дитини та поведінку кожного з батьків, районний суд надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини.

При цьому, колегія суддів зауважує, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дитини, незалежно від того, з ким вона буде проживати. До того ж, подальше проживання малолітньої дитини з матір`ю не повинно негативно впливати на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17 (провадження №61-9074св20).

У постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №185/6994/15-ц (провадження №61-5606св19) зазначено, що у справах про визначення місця проживання дитини, суд повинен встановлювати усі обставини, які мають значення та дають підстави визначитись із тим, що буде відповідати найкращим інтересам дитини, не обмежуючись лише обставинами, на які посилаються сторони у своїх вимогах чи запереченнях. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

У вищевказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі №495/2106/17 (провадження №61-592св19) Верховний Суд дійшов висновку, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Також, колегія суддів звертає увагу, що позивач не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності зміни місця проживання дитини, її звичного середовища та визначення місця проживання дитини з ним, з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків. Позивач не довів обставин, за наявності яких визначення місця проживання дитини з ним матиме більш позитивний вплив на дитину.

На думку колегії суддів, зміна місця проживання дитини станом на сьогодні не сприятиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини. Розрив зв`язків із матір`ю матиме негативний вплив на дитину.

Разом із цим, колегія суддів наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Таким чином, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, висновки суду першої інстанції щодо розв`язання спору між сторонами є правильними, вони ґрунтуються на вимогах закону, підтверджуються матеріалами справи та спрямовані на забезпечення гармонійного розвитку малолітньої дитини у спокійному та стійкому середовищі.

Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками районного суду по суті вирішення спору, вони спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права, а тому відхиляються колегією суддів. При цьому, вони були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів.

Також апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

За такого, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального права та процесуального закону і колегія суддів відповідно до положень ст.375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Бердниковою К.О., залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Бердниковою Катериною Олександрівною, - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 31 жовтня 2024 року