Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 638/18682/23

провадження № 2/638/2403/24

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сікорського А.С.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и в :

28 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати за нею право власності на квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97,9 кв.м., житловою площею 50 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Позовна заява мотивована тим, що 12 січня 2019 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 .

У подальшому, під час спільного проживання подружжя у шлюбі, а саме: 10 листопада 2020 року сторонами спільно було придбано об`єкт нерухомого майна, а саме: житлову квартиру, загальною площею 97,9 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою (витяг) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Під час спільного проживання у шлюбі позивач довірилась відповідачу та погодилась зареєструвати спільне майно на відповідача як на чоловіка (власника).

Проте, у подальшому спільне життя сторін не склалося через різні погляди на життя та несумісність характерів.

Станом на сьогоднішній день позивач припинила спільне проживання з відповідачем та проживає окремо.

В ході усних перемовин між сторонами відповідач неодноразово надавав обіцянки вирішити питання розподілу спільного майна у добровільному порядку, проте чітко і по суті не вказав, яку грошову суму за спільну квартиру готовий компенсувати та чітко не повідомляв, в які строки. Натомість, відповідач надавав поради позивачу очікувати і називав це домовленостями між ними, які позивач (своїми тривалими очікуваннями) повинна виконувати.

Після тривалих очікувань позивачка вимушена була перейти до розгляду спірного питання в правовій (юридичній) площині.

Відтак, на адресу відповідача була скерована письмова досудова вимога (копія додається).

Разом з тим зауважимо, що досудова вимога була скерована як на офіційну адресу реєстрації місця проживання відповідача (засобами AT «Укрпошта») так і засобами доставки Нової Пошти для зручності отримання документу.

Досудову вимогу відповідач отримав, що підтверджується відповідними платіжними квитанціями та трекінгом до них, копії яких надано.

Після отримання досудової вимоги відповідач запросив позивача на перемовини в онлайн режимі засобами Google Meet (онлайн аудіо та відео-конференція).

На онлайн конференції сторони проводили перемовини, на яких обговорювали спірні питання та шукали шляхи їх вирішення.

В ході перемовин сторони не дійшли згоди, оскільки позивач наполягала на чіткому встановленні часових меж виконання домовленостей між сторонами та в цілому на чіткому формулюванні і закріпленні таких домовленостей.

Відтак, через відсутність взаємної згоди вирішити поділ спільного майна в тому вигляді, який би не порушував дисбаланс інтересів сторін, позивачка вимушена була звернутись до суду з даним позовом, оскільки продовжувати очікувати в незрозумілий термін повернення незрозумілої суми коштів позивач не згодна.

На підставі вищевикладеного, з метою захисту свого права на частку майна, набутого в шлюбі, позивачка просить визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97,9 кв.м., житловою площею 50 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у розмірі 13 420 грн та витрати на професійну правову (правничу) допомогу у розмірі 23 000 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2023 року позовна заява залишена без руху та надано строк для усунення недолків.

21 грудня 2023 від представника позивачки адвоката Августової М.В. надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2024 року клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Августової М.В. про витребування документів у цивільній справі задоволено.

Витребувано у приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Широкової В.А. копії договору купівлі-продажу та всіх документів, які надавались нотаріусу перед укладанням Договору № 5023 від 10 листопада 2020 року квартири АДРЕСА_1 загальною площею 97,9 кв.м., житловою площею 50 кв.м, (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101), набувач майна ОСОБА_2 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Викликано учасників справи в судове засідання.

Відповідач ОСОБА_2 як в підготовче, так і в судове засідання з розгляду справи по суті, не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Причини неявки суду не повідомляв, заяв про розгляд справи за його відсутності, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції чи будь-яких інших не подавав, відзив на позовну заяву суду також не надав.

Поштові повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою (а. с. 244, 251 том 1, а. с. 53-54 том 2).

Довідка поштового відправлення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду справи. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, та постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23).

Відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (частина одинадцята статті 128 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Таким чином, про час, дату та місце судового засідання відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Отже, протягом всього цього тривалого проміжку часу з моменту подання позову 28 листопада 2023 року та відкриття провадження у справі 08 січня 2024 року, сторона відповідача у судові засідання не з`являлась, відповідач, ані його представник не виявляли бажання користуватися процесуальними правами, зокрема, на участь у розгляді справи, та жодних процесуальних дій також не вчиняли, аж до 19 серпня 2024 року, коли відповідач ОСОБА_2 ознайомився з матеріалами справи повністю та отримав копію позовної заяви (а. с. 4, 5 том 2).

Доцільно зауважити, що, відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А, відтак, ніщо не позбавило відповідача права та не перешкоджало протягом тривалого часу належним чином користуватися своїми процесуальнми правами, що, суд зауважує, учасники справи здійснюють виключно на власний розсуд, та, що, водночас, не звільнило учасників справи від обов`язку виконувати процесуальні обов`яки у встановлені законом або судом строки.

Проте, сторона відповідача своїми процесуальними правами не користувалась, зустрічного позову, жодних заяв та клопотань, в тому числі з процесуальних питань, не подавали, що є суто їх волевиявленням.

Суд звертає увагу, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (частина друга, п`ята статті 12 ЦПК України).

Зважаючи на такі обставини, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, задля дотримання та недопущення порушення прав всіх учасників справи на участь у судовому засіданні, надав достатньо часу для надання пояснень, заяв, клопотань та своїх заперечень проти позовних вимог, та судове засідання відклав до 21 жовтня 2024 року.

При цьому, відповідно до розписки від 19 серпня 2024 року, відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Каленик О.В. були повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, яке призначено на 12 год 30 хв 21 жовтня 2024 року, під розписку (а. с. 6 том 2).

Суд звертає увагу, що, незважаючи на це, навіть з моменту отримання копії позовної заяви та ознайомлення з матеріалами справи в повному обсязі 19 серпня 2024 року, будучи своєчасно та належним чином повідомленими у встановленому законом порядку про наступну дату, час і місце розгляду справи, а саме, з 19 серпня 2024 року по 21 жовтня 2024 року, тобто у проміжок часу більший аніж у два місяці, маючи достатньо часу, своїми процесуальними правами сторона відповідача також не виявила бажання скористатись.

Окрім подання клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, яке сформовано в системі «Електронний суд» 01 жовтня 2024 року, клопотання про забезпечення доказів, яке сформовано в системі «Електронний суд» 14 жовтня 2024 року, та про витребування доказів, яке сформовано в системі «Електронний суд» 18 жовтня 2024 року, які були розглянуті судом.

Так, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Каленика О.В. про забезпечення доказів у цивільній справі повернуто заявнику.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2024 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Каленика О.В. про повернення до стадії підготовчого провадження та витребування доказів, саме відомостей щодо відсутності у період 01.03.2022 по 01.09.2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено без задоволення, з огляду на те, що сторона позивача цей факт повністю визнала, а тому ці обставини не потребують доказуванню. Окрім того, вони не стосуються предмета спору щодо поділу майна подружжя та є такими, що не підлягають доказуванню у даній справі.

Пунктами 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Однак, відзиву на позовну заяву суду, ні зустрічного позову, ані жодних інших заяв та/або клопотань, в тому числі з процесуальних питань, під час розгляду справи, включно до моменту ухвалення ухвалення судового рішення, сторона відповідача суду так і не подала.

На питання суду сторона відповідача зазначила, що інших заяв та/або клопотань не мають.

Таким чином, суд, під час судового розгляду, керувався, насамперед, принципом поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Окрім того, слід зауважити, що Верховний Суд України Листом від 25.01.2006 № 1-5/45 визначив, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Критеріями оцінювання розумності строку розгляду справи, які є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних) є, зокрема, складність справи; поведінка заявника тощо.

Частиною першою статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Таким чином, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, та рівність учасників справи, задля всебічного та повного судового розгляду, повністю сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених чинним законодавством, з метою встановлення належним чином всіх фактичних обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення, ухвалення законного та обгрунтованого рішення.

При цьому звертаючись з клопотанням про повернення до стадії підготовчого провадження, представник відповідача конкретно не наводить, які саме процесуальні дії він має намір вчинити, окрім, доводів стосовно подання зустрічного позову.

Відповідно до п. 3 частини другої статті 49 ЦПК України, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з частинами першою та другою статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу.

Відтак сторона відповідача жодним чином не позбавлена права звернутися до суду з цивільним позовом у встановленому законом порядку.

Більше того, доцільно зазначити, що приписами статті 127 ЦПК України встановлено, що, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом із тим, пропустивши встановлений законом процесуальний строк, сторона відповідача будь-яких дій не вчинила, відзиву на позовну заяву, ні зустрічного позову, ані інших клопотань (заява) разом із клопотанням про поновлення такого строку суду так і не подала.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, довірила представляти свої інтереси адвокату Августовій М.В.

21 жовтня 2024 року у судовому засіданні представниця позивачки - адвокат Августова М.В. підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити.

21 жовтня 2024 року у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Каленик О.В. визнали та підтвердили факт придбання спірної квартири за спільні сумісні кошти та у період шлюбу. Разом із тим проти задоволення позову заперечували частково, просили відступити від рівності часток, зважаючи на проведення в квартирі ремонтних робіт, якими займався та за якими слідкував відповідач. Проте, у яких саме частках, на думку відповідача, необхідно здійснити поділ майна, сторона відповідача своєї позиції суду жодним чином не висловила. Також зазначили, що позивачка відсутня в України, а тому не брала участі в утриманні вказаного майна, не сплачувала за комунальні послуги.

Посилання на те, що до відповідача з приводу отримання документів позивачка не зверталась суд відхиляє з огляду на те, що докази щодо укладення договору витребовувалися саме у нотаріуса, які на виконання ухвали їх надала, а не у відповідача.

Інші доводи сторони відповідача суд також відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_3 подав заяву про вступ у справу як представника, яка була сформована в системі «Електронний суд» 16 серпня 2024 року. Просив надати можливість ознайомитися з матеріалами справи.

Частинами першою четвертою статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, зокрема, мають право:

1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;

2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Учасники справи зобов`язані:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;

4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;

6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до другого абзацу п`ятого пункту десятого розділу «Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України», затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 20.08.2019 № 814, особи під час ознайомлення з матеріалами судових справ можуть робити з них виписки та копії відповідно до вимог законодавства.

З метою реалізації процесуальних прав, належним чином сформовані матеріали справи повністю секретарем судового засідання надано для ознайомлення стороні відповідача, відповідачу ОСОБА_2 та його представнику ОСОБА_3 , відповідно до яких, 21 грудня 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Августової М.В. надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Недоліки позовної заяви усунуто, уточнена позовна заява та додані до неї документи, зокрема, оригінал звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, містилися в матеріалах справи (а. с. 36 - 67 том 1).

19 серпня 2024 року ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 , який діє на підставі ордеру серії АХ №1204094, та, окрім цього, також і 06 вересня 2024 року, повністю ознайомилися з матеріалами судової справи № 638/18682/23 (провадження № 2/638/2403/24), про що в матеріалах містяться відповідні розписки (а. с. 5, 37 том 2 ).

Під час ознайомлення з матеріалами судових справи сторона відповідача мала право робити з них виписки та копії відповідно до вимог законодавства.

Окрім того, відповідно до розписки, відповідач ОСОБА_2 отримав копію позовної заяви 19 серпня 2024 року (а. с. 4 том 2).

Будь-яких зауважень з приводу ознайомлення з матеріалами справи сторона відповідача не мала та не висловлювала.

Натомість, посилання на те, що сторона відповідача не обізнані з текстом звіту є неправдивими, не відповідають дійсним обставинам, повністю спростовуються матеріалами справи, та, окрім цього, суперечать позиції самого ж представника відповідача, який у судовому засіданні особисто вказував на те, що з матеріалів справи стороною відповідача було встановлено, що в якості доказу до справи долучено звіт про незалежну оцінку нерухомого майна з метою визначення ринкової вартості від ФОП ОСОБА_4 та просив суд зазначений вище Звіт як основний доказ не приймати до уваги, зважаючи на те, що безпосередньо огляд майна не проводився, а тому визначена вартість є необ`єктивною.

Та, окрім цього, ознайомлення відбулось вже після долучення всіх документів та формування матеріалів справи.

Інших заяв та/або клопотань, зокрема надання додаткового часу для ознайомлення з матеріалами справи, сторона відповідача у судовому засіданні не заявляла.

У судовому засіданні 21 жовтня 2024 року на питання суду відповідач та його представник відповіли, що жодних інших заяв та клопотань вони не мають.

Більше того, відповідно до частини першої-третьої статті 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником.

Відзив повинен містити, зокрема, у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання.

Відповідачем у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк також не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України.

Доводи сторони відповідача щодо необізнаності з перебуванням в суді позову є хибними, оскільки повністю спростовуються матеріалами справи.

З приводу незазначення в позові контактної інформації, а саме, номера телефону відповідача, що, на його думку, позбавило його можливості бути належним чином повідомленим про розгляд справи, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки грунтуються на неправильному розумінні норм чинного законодавства.

При цьому порядок повідомлень учасників справи регламентовано Главою 7 ЦПК України «Судові виклики і повідомлення».

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву суду не надав.

Поштові повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

При цьому про зміну місця проживання відповідач ОСОБА_2 суд не повідомляв. Дані щодо будь-якої іншої адреси місця проживання, в матеріалах справи також відсутні.

Довідка поштового відправлення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду справи. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, та постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23).

Таким чином, відповідач про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

У той же час, суд звертає увагу, що 03 травня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 569/24240/21, провадження № 61-668св23 (ЄДРСРУ № 110749269) та від 31 травня 2023 року у справі № 523/11814/17, провадження № 61-12983св22 (ЄДРСРУ № 111251209) досліджував питання щодо сповіщення про судовий розгляд справи телефонограмою або смс-повідомленням.

Згідно із частиною дев`ятою статті 128 ЦПК України суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема, мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Повідомлення учасників справи телефонограмою про розгляд справі не відповідає встановленому порядку повідомлення про дату, час і місце розгляду справи (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2021 року у справі № 379/1296/18, провадження № 61-10167св20, від 10 вересня 2021 року у справі № 295/8610/15-ц, провадження № 61-19082св20, від 15 червня 2022 року у справі № 369/9386/17, провадження № 61-18689св21, від 05 квітня 2023 року у справі № 545/1103/20, провадження № 61-17914св21 (ЄДРСРУ № 110111268).

Доводи з приводу необізнаності щодо існування справи протягом тривалого часу, окрім іншого, спростовуються вжиттям стороною позивача заходів досудового врегулювання спору, а саме, направленням та отриманням відповідачем досудової вимоги, переговорами з відповідачем, що свідчить, що між сторонами виник спір та про наміри подання позову до суду.

Зважаючи на викладене, доводи сторони відповідача не відповідають дійсним обставина, є необгрунтованими, безпідставними, хибними, грунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства та повністю спростовано матеріалами справи.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року та інші).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У справі було зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін.

При цьому матеріали справи достеменно свідчать, що сторони мали всі можливості для реалізації своїх процесуальних прав.

Водночас, суд керувався нормами цивільного процесуального законодавства, взяв до уваги категорію та складність справи, а також значення справи для сторони позивача, яка стосується сімейних правовідносин, керувався принципами верховенство права, поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальності сторін, диспозитивності, розумності строку розгляду справи судом.

З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачав.

Вислухавши учасників справи, представника позивачки, відповідача, його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

12 січня 2019 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 12 січня 2019 року (а. с. 13 том 1).

У подальшому, під час спільного проживання та перебування подружжя у шлюбі, а саме: 10 листопада 2020 року сторонами спільно було придбано об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру, загальною площею 97.9 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_2 , розмір частки 1, що підтверджується Інформаційною довідкою (витяг) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 14 том 1).

На виконання ухвали суду від 29 лютого 20204 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Широковою В.А. надано інформацію та належним чином засвідчені нотаріусом матеріали щодо укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2020 року.

Нотаріус Широкова В.А. зазначила, що 10 листопада 2020 року до неї звернулись Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник», від імені, в інтересах та за рахунок активів якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» в особі Директора фінансового ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 з проханням укласти договір купівлі продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (сто дев`ять).

Для посвідчення вищевказаного договору купівлі - продажу їй були надані всі необхідні документи, а саме:

- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 230298567, виданий Департаментом реєстрації Харківської міської ради 29 жовтня 2020 року;

- довідка № 109-20/ПР-14 про балансову вартість зазначеної квартири, видана Товариством з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» 10 листопада 2020 року;

- протокол № 3 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» від 16 березня 2017 року;

- наказ № 5-К від 16 березня 2017 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія»;

- довіреність посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. 10 липня 2020 року за реєстровим № 2677;

- паспорт громадянки України та картка фізичної особи - платника податків ОСОБА_5 ;

- паспорт громадянина України та картка фізичної особи - платника податків ОСОБА_2 ;

- паспорт громадянки України та картка платника податків ОСОБА_1 ;

- довідка № 03-11913-2019 про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 ;

- свідоцтво про шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , серії НОМЕР_3 , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 12 січня 2019 року.

Нею було роз`яснено сторонам правочину їх права та обов`язки, також вони були попереджені про наслідки нотаріальних дій, що вчинялись для того, щоб їх юридична необізнаність не могла їм зашкодити.

Нею було встановлено дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

При укладанні договору купівлі-продажу цієї квартири дружиною покупця ОСОБА_1 надавалась згода на купівлю за спільні сумісні кошти подружжя зазначеної квартири, справжність підпису під якою засвідчено нотаріусом 10 листопада 2020 року за реєстровим № 5022 від 10 листопада 2020 року.

Відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нею була перевірена відсутність заборони відчуження або арешту вищезазначеної квартири за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкту нерухомого майна, що підтверджується відповідними витягами (а. с. 106 - 239 том 1).

Як вбачається з наданих на виконання ухвали суду нотаріусом та долучених до матеріалів справи документів, 10 листопада 2020 року між Акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник», від імені, в інтересах та за рахунок активів якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Азово-Чорноморська адміністративна компанія» в особі Директора фінансового ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (сто дев`ять) (а. с. 107 том 1).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена .

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Так, 10 листопада 2020 року приватному нотаріусу ХМНО Широковій В.А. ОСОБА_1 надала заяву, згідно з якою, вона, ОСОБА_1 , дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на купівлю за спільні сумісні кошти подружжятрикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

При цьому ОСОБА_1 заявляє, що укладення даного правочину відповідає інтересам їхньої сім`ї.

Цей договір купівлі-продажу укладається на умовах, які вони безпосередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладення цього догоовру відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Повідомила, що договори, які змінюють режим спільної сумісної власності між ними не укладалися.

Ця згода є безумовною та безстроковою.

Повідомлено, що шлюб зареєстрований 12 січня 2019 рокуу Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 77, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_3 , виданим 12 січня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 236 том 1).

Заява нотаріально засвідчена, справжність підпису ОСОБА_1 засвідчено. Особу ОСОБА_1 , яка підписала документ встановлено, її дієздатність, та факт реєстрації шлюбу перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 5022 (а.с. 236 том 1).

Відповідно до п. 1 Договору ОСОБА_2 прийняв у власність трикімнатну квартиру

АДРЕСА_3 Договору укладення цього правочину відбувається за згодою другого з подружжя покупця ОСОБА_1 , справжність підпису якої було засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. 10 листопада 2020 року та зареєстровано в реєстрі за № 5022 (а. с. 107 том1).

Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 342623875 від 14.08.2023 підтверджується, що спірна квартира на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу, належить ОСОБА_2 , на праві приватної власності, розмір частки - 1 (а. с. 14 том 1).

Отже, ОСОБА_2 набув право власності на вказану квартиру в період шлюбу з ОСОБА_1 та за спільні кошти подружжя, що сторонами не заперечується.

У судовому засіданні під час розгляду справи сторонами також не оспорювались та підтверджено ті факти, що ця квартира придбана під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за спільні сумісні кошти подружжя в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (п. 23).

Крім того, в п. 25 постанови роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4,5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення одного з подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено правовий висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Отже, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок Верховного Суду України про те, що для того щоб визначити джерело придбання квартир АДРЕСА_4 , необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

У частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17).

Тому саме на сторону відповідача закон покладає обов`язок спростувати презумпцію спільної сумісної власності щодо квартири, набутої у шлюбі та зареєстрованої за відповідачем, що жодним чином не порушує презумпцію правомірності права власності на це майно.

Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, і сторонами (представником позивачки, відповідачем та його представником) не заперечувався той факт, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_1 за їх спільні сумісні кошти, в інтересах сім`ї, незалежно від того, що оформлена та зареєстрована за відповідачем як за чоловіком (власником).

Разом із тим, відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з матеріалами справи, зокрема документами, наданими нотаріусом, договори, які змінюють режим спільної сумісної власності, між ними не укладалися.

Обставин, які б свідчили про те, що спірна квартира є особистою власністю однією із сторін, судом також не встановлено.

Та презумпцію спільної сумісної власності на цей об`єкт стороною відповідача не спростовано.

Більше того, ОСОБА_2 повідомив, що сторони на даний час та на момент ухвалення рішення у справі ще перебувають у шлюбі, шлюб між ними ще не розірвано.

На підставі встановлених вище обставин суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, яка підлягає поділу між ними.

Подібний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до приписів статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Вирішуючи спір, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, керуючись презумпцією спільності права власності подружжя на майно, набутого ними в період шлюбу за спільні кошти, що не заперечувалось стороною відповідача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню.

З приводу посилань відповідача, що він займався ремонтом квартири суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом, за час спільного проживання подружжям придбано квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.

При цьому віднесення проведених у квартирі робіт до поточного ремонту чи до невід`ємних поліпшень не має правового значення для вирішення даного спору.

Будь-яких доказів, в тому числі висновків судової будівельно-технічної експертиз щодо вартості таких ремонтних робіт, на підтвердження того, що особисто відповідачем проводилися ремонтні роботи з поліпшення житлового приміщення суду не надано.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц (провадження № 61-46081 св 18).

Щодо відступлення від засади рівності часток подружжя суд виходить з наступного.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (стаття 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до положень статті 29 Кодексу про шлюб та сім?ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

Відтак, спірне нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, а тому воно є спільним сумісним майном подружжя.

При цьому, посилаючись на необхідність відступу від засад рівності часток, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження наявності підстав та не зазначив жодних визначених законом підстав для такого відступу.

Подружжя спільних дітей, непрацездатних батьків чи інших осіб на утриманні не має, фактів стосовно приховання, знищення чи пошкодження спільного майна, використання його на шкоду інтересам сім`ї судом не встановлено, та жодних інших обставин, що заслуговують на увагу, які б слугували правовою підставою для відступу від засад рівності часток подружжя, судом також не встановлено.

Таким чином, спірне нерухоме майно, набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу за спільні сумісні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках.

Щодо судових витрат

Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України).

Представником позивачки заявлено про стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 23 000, 00 грн.

Сторона відповідача у судовому засіданні заперечувала про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, просила їх зменшити до 8 000, 00 грн. Вважали, що заявлені стороною позивача витрати підлягають зменшенню, бо їх розмір є завищеним, є неспівмірним з ціною позову та заявленими вимогами.

Суд, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для вирішення даного питання, доходить таких висновків.

Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно з ч. 1, п.1. ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами та поданими у встановлений ч. 1 ст. 134 ЦПК України строк, що забезпечить сторонам рівні права щодо здійснення їх процесуальних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін .

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

Отже, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Також в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд вказав, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У процесі вирішення питання про віднесення до судових витрат, які розподілені за результатами розгляду спору, бонусів, передбачених договором про надання правничої допомоги, залежно від результатів розгляду справи, тобто так званого «гонорару успіху», для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у разі укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи те, чи були вони фактично здійснені, а також їх необхідність. При цьому суд, визначаючи суму відшкодування, має послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВП ВС від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Стороною позивача надано документальні докази, що позивачем понесено витрати на правову допомогу, а саме до суду надано:

- копія Ордеру на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової № 0306/21 від 03 серпня 2023 року;

- копія Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю;

- копія досудової вимоги з доказами направлення і отримання засобами АТ «Укрпошта» та Нова Пошта;

- копія рахунку адвоката;

- платіжне доручення на підтвердження факту сплати позивачем послуг адвоката;

- копія Довідки щодо наявності спеціалізованого рахунку адвоката;

- копія Довідки Форми 34-ОПП про взяття на облік адвоката як платника податків;

- копія Довідки Форми 2-ЄСВ про взяття на облік адвоката як платника єдиного внеску.

Відповідно до вимог приписів п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок витрат які позивач поніс і які очікує понести складається з наступних наданих адвокатом послуг:

Консультація клієнта в режимі онлайн (тривалість 60 хв.) - 600 грн.

Правовий аналіз запиту з опрацюванням всіх наданих документів з боку клієнта - 800 грн.

Складання та подання досудової вимоги (витрати на скерування включені у вартість) - 1900 грн.

Забезпечення участі адвоката в переговорах з відповідачем (онлайн) - 1200 грн.

Складання позовної заяви, формування пакету документів до суду - 5500 грн

Складання заяви про забезпечення позову -1400 грн.

Складання заяви про включення представника до системи «Електронний суд» - 400 грн.

Складання заяви про надсилання СМС- повідомлень - 400 грн.

Подання адвокатського запиту - 800 грн.

Оплата всіх поточних документів, які будуть оформлюватись під час розгляду справи (відповідь на відзив, письмові пояснення, заяви, клопотання). Ознайомлення з матеріалами справи після відкриття провадження, кількість доступних консультацій в межах справи для клієнта необмежена - 3000 грн.

Оплата участі адвоката в судових засіданнях (орієнтовно 7-8 судових засідань) - 7000 грн.

В гонорар адвоката включені витрати на поштові марки, конверти, папір, друк матеріалу, витрати на інтернет та телефонію, сплата податкових зобов`язань.

Всього проавансовано клієнтом за послуги адвоката 23 000 грн.

Суд звертає увагу на те, що частина з наданих послуг, перелічена адвокатом не може бути віднесена до правничої допомоги, з огляду на наступне.

Суд вважає, що вивчення проблеми, аналіз законодавства та судової практики є невід`ємною частиною складання та подання позовної заяви.

Вчинення адвокатом Августовою М.В. дій щодо аналізу матеріалів з опрацюванням всіх наданих документів з боку клієнта було спрямоване на підготовку та безпосередньо складання позовної заяви, формування пакету документів до суду, що включено у вартість цієї послуги.

Отже, відокремлення стадії вивчення проблеми, аналізу запиту від послуги з підготовки та подання позовної заяви з врахуванням опрацювання спору при підготовці позовної заяви сприяло необґрунтованому збільшенню вартості наданих послуг.

Також не можуть бути включені для розподілу судових витрат такий вид послуг адвоката як консультація клієнта з урахуванням прецедентної практики та правових позицій Верхового Суду, адже останні можуть мати місце виключно на стадії підготовки позовної заяви.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлено: представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне - процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Отже, правовий аналіз, вивчення документів, консультація клієнта, а також витрати на поштові марки, конверти, папір, друк матеріалу, витрати на інтернет та телефонію, сплата податкових зобов`язань, вартість яких не є документально підтвердженою належним чином, не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст. ст.1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

А тому витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

Крім того, відсутні підтвердження про те, які саме транспорті та друкарські витрати були здійснені адвокатом (відсутні дані про їх кількість, об`єм, вартість тощо).

Також матеріали справи не містять заяви про забезпечення доказів, відповідно до даних КП «Д-3» заяви про забезпечення доказів не подавалась, заходи забезпечення позову не вживались, та не містять заяви про надсилання СМС.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі №160/6899/20 зазначив про те, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23 червня 2022 у справі 607/4341/20).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу , а також пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності витрат.

Разом із тим, складання та подання досудової вимоги та участь адвоката в переговорах з відповідачем (онлайн) суд вважає правильним віднести їх до витрат, які підлягають стягненню, оскільки до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України). А відповідні дії проводилися з метою вжиття заходів досудового врегулювання спору.

Щодо участі адвоката у судових засіданнях, суд виходить з наступного.

08 січня 2024 року відкрито провадження у справі (а. с. 81-82 том 1).

Представником позивачки адвокатом Августовою М.В. підготовлена та подана до суду заява про внесення даних в підсистему «Електронний Суд» та аналогічна заява (повторно) (а. с. 84, 86 том 1).

Представником позивачки адвокатом Августовою М.В. підготовлено та подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 87 том 1).

Представником позивачки адвокатом Августовою М.В. підготовлено та подано до суду клопотання про витребування документів (а. с. 88-90 том 1).

Представником позивачки адвокатом Августовою М.В. підготовлено та подано адвокатський запит (а .с. 91 том 1).

29 лютого 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Августова М.В. подала клопотання про витребування доказів.

У судове засідання представник позивачки не з`явилася, подала заяву, в якій просила розглянути клопотання без її та позивача участі. (а. с. 95-97 том 1).

18 квітня 2024 року адвокат Августова М.В. не з`явилася, подала через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи (а. с 102 том 1).

Ухвалою від 19 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі.

Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 18 червня 2024 року о 14 годині 30 хвилин (а. с. 104-105 том 1).

18 червня 2024 року адвокат Августова М.В. подала через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її представника (а. с 245 том 1).

Судове засідання відкладено на 15 серпня 2024 року.

15 серпня 2024 року адвокат Августова М.В. подала через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Розгляд справи просила здійснювати без фіксації технічними засобами (а. с. 1 том 2).

21 жовтня 2024 року, відповідно до протоколу судового засідання, адвокат Августова М.В. брала участь у судовому засіданні з 12:44 год по 15:48 год, тобто 3 години.

З урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, а також враховуючи те, що позовні вимоги було задоволено, принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача - адвоката Августової М.В. про стягнення на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 800, 00 гривень.

Крім того, суд враховує той факт, що саме такий розмір витрат є справедливим, не завищеним і співмірним з тим обсягом наданих послуг (виконаних робіт).

Тому враховуючи критерії реальності адвокатських витрат та розумності, ціну позову, обставини справи, а також співмірність витрат зі складністю справи, яка не є малозначною, розглянута в порядку загального позовного провадження, виходячи із критеріїв розумності та пропорційності оплати послуг адвоката, визначений до стягнення з відповідача розмір судових витрат є дещо завищеним, а відшкодуванню підлягають витрати в розмірі 15 800, 00 гривень, з наданих адвокатом таких правових послуг: складання та направлення досудової вимоги - 1900 грн; участь в переговорах з відповідачем - 1200 грн; складання та подання позовної заяви - 5500 грн; подання заяви про усунення недоліків разом із уточненою позовною заявою, звіту та доданих документів - 1000 грн; складання заяви про включення представника до системи «Електронний суд» - 400 грн; заяви про витребування доказів - 600 грн; подання адвокатського запиту - 800 грн, та поточні документи: заява про ознайомлення з матеріалами справи - 400 грн, заперечення на клопотання відповідача - 1000 грн; оплата участі адвоката в судовому засіданні 21.10.2024 (3 години) - 3000 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесені позивачем судові витрати документально підтверджено квитанцією № від 17 листопада 2023 року про сплату ОСОБА_1 судового збору в розмірі 13 420, 00 грн (а. с. 9 том 1).

Оскільки позовні вимоги задоволено, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню понесені документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 420 гривні 00 копійок.

Керуючись статтями 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 97,9 кв.м., житловою площею 50 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 800 (п`ятнадцять тисяч вісімсот) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

У період з 12:54 год. 28 жовтня 2024 року по 11:19 год. 01 листопада 2024 року суддя перебувала в нарадчій кімнаті.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2024 року.

Суддя В.М. Яковлева