РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/15496/24

Провадження № 22-ц/4815/1224/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2 ,

заінтересована особа Рівненське районне управління поліції Головного управління

Національної поліції у Рівненській області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сауха Руслана Петровича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 серпня 2024 року у складі судді Панас О.В., постановлене в м. Рівне,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 . Свою заяву мотивувала тим, що вона більше року вона страждає від домашнього насильства від свого чоловіка ОСОБА_2 .. Також від його неадекватних дій страждають і їхні діти, які проживають разом з ними за адресою АДРЕСА_1 . Її чоловік регулярно приходить додому в стані алкогольного сп`яніння і вчиняє конфлікти. Вона неодноразово викликала працівників поліції, вони виносили обмежувальні приписи, складали адміністративні протоколи про скоєння домашнього насильства. Це відбувається постійно, але цього разу вона дійсно злякалася за життя та здоров`я своє та їхніх дітей. Так 11.08.2024 року працівниками патрульної поліції був винесений терміновий заборонний припис стосовно кривдника, а також поліцейські порадили їй звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису, адже він діє значно довше. Таким чином, вважає що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства. Просила суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6(шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;- заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;- заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань меншу ніж 300 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи ОСОБА_1 , інших місць частого відвідування постраждалою особою.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 серпня 2024 року вказану заяву задоволено. Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , строком на 6(шість) місяців.

Визначено наступні тимчасові обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , а саме:

- заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонено ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

- заборонено ОСОБА_2 наближатися на відстань меншу ніж 300 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи ОСОБА_1 , інших місць частого відвідування постраждалою особою.

Копію рішення направлено до Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Рівненській області для взяття ОСОБА_2 на профілактичний облік. Рішення суду про видачу обмежувального припису звернуто до негайного виконання.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднесено на рахунок держави.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_2 адвокат Саух Руслан Петрович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що заявницею ОСОБА_1 у заяві про видачу обмежувального припису викладено події, які або перебільшені, або мають явно інший зміст та суть. Додає, що жодним чином звинувачення з зловживанні алкоголем його довірителем не доводяться, а загроза життю гр. ОСОБА_1 , та спільних із заявницею дітей не доведено жодним чином. Наголошує, що заявниця маніпулює термінами, намагаючись виставити громадянина ОСОБА_2 в негативному світлі, зокрема, у своїй заяві спочатку вказує «вчиняє конфлікти», що в принципі виникають в будь-якій родині, а потім зазначає «злякалася за життя». Стверджує, що заявниця давно перестала виконувати свої подружні обов`язки та вести спільний побут з його довірителем, що і є причиною побутових конфліктів, каталізатором яких у більшості випадків стає якраз заявниця. Наголошує, що взаємовідносини ОСОБА_2 та його дітей нормальні, загрози будь-якого характеру, а тим більше загрози їх життю дітей не існує, адже його довіритель добропорядний сім`янин та люблячий батько, має теплі та довірливі взаємовідносини з своїми дітьми, проводить з ними багато часу та займається вихованням і навчанням. Щодо загрози для дітей, то вона можлива тільки в якості психологічної травми, що може бути зумовлена конфліктними ситуаціями батьків, і провина в цьому лежить на обох сторонах. Вважає, що оскільки в даній ситуації задіяні та можуть бути порушені інтереси малолітніх дітей, варто залучити третьою стороною без власних позовних вимог Управління у справах дітей Рівненської міської ради. Зазначає, що при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису заявник повинен надати суду докази, що підтверджують необхідність видачі судом обмежувального припису; виняток із вищенаведеного поширюється лише на випадки неможливості надання доказів, у разі чого заявником може бути подане клопотання про їх витребування. Наголошує, що у порушення вищезазначених вимог заявницею не додано доказів на підтвердження того, що вона підпадає під ознаки осіб, які мають право на подачу заяви про видачу обмежувального припису. Крім того заявниця, посилається на правопорушення, вчинені заінтересованою особою, а всі інші посилання та докази вказують на те, що між подружжям існує спір щодо поділу майна, а тому, звертаючись із цією заявою заявниця має намір позбутися ОСОБА_2 як співмешканця та одноосібно заволодіти майном. Звертає увагу, що заявниці необхідно надати суду докази, які підтверджують обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Стверджує, що такі ризики відсутні, а його довіритель не має іншого житла, окрім того, в якому проживає з родиною та співвласником якого є, і котре було придбане за його кошти. Звертає увагу суду, що всі долучені до матеріалів справи документи, на які посилаються заявниця. свідчать про те, що вона зверталася до державних органів з повідомленням щодо домашнього насильства, однак ці докази не містять підтверджуючої інформації щодо домашнього насильства, а саме з протоколів Рівненської РУП ГУ НП у місті Рівне вбачається наявність лише повідомлення про його застосування, проте підтвердження дійсного завдання такого насильства не встановлюють; інші посилання та докази щодо застосування психологічного та фізичного насильства в матеріалах справи відсутні. За встановлених працівниками поліції обставин, відносини між сторонами не є такими за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно ОСОБА_2 . З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Відзиву на апеляційну скаргу не подану.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають у шлюбі. Разом з дітьми ОСОБА_3 , 2013р.н. та ОСОБА_4 , 2015 р.н. проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 у період часу з 2023 по 2024 року, маючи умисел на заподіяння психологічних страждань ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи негативні наслідки, систематично вчиняв відносно неї домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, що призвело до її психологічних страждань та підтверджується притягненням останнього 11.08.2023, 01.09.2023, 12.01.2024 ,26.01.2024 Рівненським міським судом до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правовопрушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 26.01.2024 року у адміністративній справі № 569/1336/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Також встановлено, що за результатами розгляду звернень заявниці ОСОБА_1 працівниками Управління патрульної поліції в Рівненській області стосовно ОСОБА_6 виносилися термінові заборонні приписи у 2023-2024 роках, згідно яких останнього зобов`язано залишити місце проживання(перебування) постраждалої особи, заборонявся вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Звертаючись до суду із цією заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 стверджувала, що ОСОБА_2 чинить щодо неї домашнє насильство, від якої в тому числі страждають і їхні діти.

Статтею 53 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) передбачено, що сторони (держави) вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб належні обмежувальні або захисні приписи були доступними для жертв усіх форм насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції. Застосування цієї статті означає, що суд має право видати обмежувальний припис незалежно від результатів цивільного, адміністративного чи кримінального провадження.

У національному законодавстві України такий юридичний інструмент протидії домашньому насильству, як видача обмежувального припису стосовно кривдника, який вчинив домашнє насильство або насильство за ознакою статі, передбачений статтями 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. 21-5 Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Порядок застосування цього юридичного інструменту судами встановлений гл. 13 розд. ІV ЦПК України «Розгляд судом справ про видачу і продовження обмежувального припису».

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 вказаного Закону України до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 26 цього ж Закону України рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Крім того, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановивши, що надані заявницею докази та встановлені обставини справи підтверджують обставини застосування відносно неї заінтересованою особою у справі психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

При цьому, місцевим судом було обґрунтовано вказано, що на підставі зібраних та ретельно досліджених доказів у справі, вбачається, що існує тривалий сімейний конфлікт між заявником та заінтересованою особою, який виникає в ході спілкування та переходить в словесну суперечку, що призводить до сварок та конфліктів між подружжям.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризиків продовження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці, тому вважає, що суд обґрунтовано задовольнив заяву та видав обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 на 6 місяців із встановленням декількох заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків. На думку суду, саме такі види обмежувальних заходів сприятимуть запобіганню вчиненню домашньому насильству з боку заінтересованої особи та буде сприяти недопущенню таких випадків в майбутньому.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності із нормами закону, що їх регулює, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено позовних вимог та не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, які б об`єктивно та непереборно перешкодили йому у поданні такої заяви упродовж тривалого часу.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сауха Руслана Петровича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Хилевич С. В.