КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/2871/21 Головуючий у 1 інстанції: Рудюка О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Журба С.О., Писана Т.О.

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи

У липні 2021 року позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

Просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем право особистої власності на наступне майно:

холодильник LG (бежевий колір), дата придбання - лютий 2019 р., шафа-купе з тумбою для взуття, дата придбання - лютий 2019 р., тумба Марко 85 (білий колір), дата придбання - 12.07.2019; дзеркало 80/60, дата придбання - 12.07.2019; унітаз Поліна, дата придбання - 12.07.2019; пенал Марко, дата придбання - 12.07.2019; ванна 170 см., дата придбання - 12.07.2019; тумба 40, дата придбання -12.07.2019; кран (змішувач з душем для ванни), дата придбання - II кв. 2019, кран (змішувач для умивальника), дата придбання - II кв.2019р., ліжко Лугано 180х200; матрац Омега 180х200; телевізор Кivi, діагональ 32, дата придбання - 18.04.2020 духовка електрична ІNТЕРLINE ОЕS 730, дата придбання - 07.07.2020, витяжка нахилена ІNТЕRLINE АLТЕА ВК А 60, дата придбання - 07.07.2020; посудомийна машина ІNТЕRLINE DW45 40025, дата придбання - 07.2020; мікрохвильовка Модерн ІNTERLINE МWA 523, дата придбання - 07.07.2020; пральна машинка Електролюкс (вертикальна загрузка) білого кольору, дата придбання - II квартал 2019 року; кухня (вбудований набор меблів, мийка, змішувач), дата придбання - 20.07.2020, бойлер Тоshiro 100 л., дата придбання - 07.08.2020; диван Фьюжн, дата придбання - 07.12.2020; 1/2 квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, загальна площа (кв.м). - 77,7 житлова (кв.м.) - 29,80, адреса: АДРЕСА_1 . Загальна сума майна, яке є особистою власністю подружжя складає - 541 950 грн.

- визнати спільною сумісною власністю подружжя: автомобіль ВАЗ 217030, рік випуску 2011, дата придбання - 07.02.2018; набор меблів, комод (тумба велика, тумба мала), дата придбання вартість - 4 000,00 грн.; електрична варильна панель Саndy на чотири зони нагріву, дата придбання - 07.07.2020, вартість - 4 500,00 грн. на загальну суму - 128 500 грн.

- виділити в порядку поділу майна в натурі відповідачу ОСОБА_2 - автомобіль ВАЗ 217030, рік випуску 2011, дата придбання - 07.02.2018; набор меблів, комод (тумба велика, тумба мала), дата придбання вартість - 4 000,00 грн.; електрична варильна панель Саndy на чотири зони нагріву, дата придбання - 07.07.2020, вартість - 4 500,00 грн. на загальну суму - 128 500 грн.

- стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію у розмірі 5908,87 грн. замість його частки - 0,61% у справі спільної сумісної власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, загальна площа (кв.м). - 77,7 житлова (кв.м.) - 29.80, адреса: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 08 жовтня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають спільну дитину дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що з березня 2020 року між подружжям припинились шлюбно-сімейні відносини.

У період шлюбу подружжям придбано спільне майно, а саме : автомобіль ВАЗ 217030, рік випуску 2011, дата придбання - 07.02.2018, вартість - 120 000,00 грн.; холодильник LG (бежевий колір), дата придбання - лютий 2019, вартість - 4 000,00 грн.; шафа-купе з тумбою для взуття, дата придбання - лютий 2019, вартість - 3 500,00 грн.; тумба Марко 85(білий колір), дата придбання - 12.07.2019, вартість - 1 000,00 грн.; дзеркало 80/60, дата придбання - 12.07.2019 , вартість - 300.00 грн.; унітаз Поліна, дата придбання - 12.07.2019, вартість - 300,00 грн.; пенал Марко, дата придбання - 12.07.2019 , вартість - 800,00 грн.; ванна, 170 см., дата придбання - 12.07.2019, вартість - 800,00 грн.; тумба 40, дата придбання - 12.07.2019, вартість - 500,00 грн.; кран (змішувач з душем для ванни), дата придбання - II кв. 2019, вартість - 300,00 грн.; кран (змішувач для умивальника), дата придбання - II кв.2019, вартість - 200,00 грн., пральна машинка Електролюкс (вертикальна загрузка) білого кольору, дата придбання - II квартал 2019 року, вартість - 4 000,00 грн.; квартира, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, загальна площа (кв.м). - 77,7 житлова (кв.м.) - 29,80, адреса: АДРЕСА_1 , дата придбання - 24.10.2019, вартість - 981 317,74 грн.; ліжко Лугано 180x200, дата придбання -13.05.2020, вартість - 2 500,00 грн.; матрац Омега 180x200, дата придбання - 13.05.2020, вартість - 2 000,00 грн.; телевізор Кivi, діагональ 32, дата придбання - 18.04.2020, вартість - 2 500,00 грн.; набор меблів, комод (тумба велика, тумба мала), дата придбання вартість - 4 000,00 грн.; духовка електрична ІNТЕРLINE ОЕS 730, дата придбання - 07.07.2020, вартість - 3 500,00 грн., витяжка Нахилена ІNТЕRLINE АLТЕА ВК А 60, дата придбання - 07.07.2020, вартість - 2 000,00 грн.; посудомийна машина ІМТЕRLINE DW45 40025, дата придбання - 07.2020, вартість - 3 500,00 грн.; мікрохвильовка Модерн ІNTERLINE МWA 523, дата придбання - 07.07.2020, вартість - 1 500,00 грн.; електрична варильна панель Саndy на чотири зони нагріву, дата придбання-07.07.2020 , вартість - 4 500,00 грн.; кухня (вбудований набор меблів, мийка, змішувач), дата придбання - 20.07.2020 , вартість - 20 000,00 грн.; бойлер Тоshiro 100 л., дата придбання - 07.08.2020, вартість - 1 500,00 грн.; диван Фьюжн, дата придбання - 07.12.2020, вартість - 2 500,00 грн. Загальна вартість придбаної побутової техніки, меблів, унітазу, змішувачів (кранів) за розрахунком позивачки на день звернення до суду, приймаючи до уваги її експлуатацію, складає - 65 700,00 грн. Позивач вважає, що перелік вищезазначеної побутової техніки, меблі - є її особистою власністю.

Щодо придбання квартири позивач зазначає, що з 2003-2004 року вона працювала в ДБК № 4 (ВМУ-2), проживала в гуртожитку зі своєю старшою дочкою - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .

14.03.2008 розпорядженням КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва (розпорядження № 3252), позивач разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 приватизували - 14/100, кімнату № 8 в квартирі АДРЕСА_2 .

Також вона перебувала на обліку громадян, яка потребує поліпшення житлових умов, за місцем своєї роботи.

Відповідно до Договору від 25.04.2013 про заміну сторони в Договорі про обслуговування коштів для придбання доступного житла, Порядку забезпечення громадян доступним житлом, затвердженим постановою КМУ від 11.05.2011 № 568, Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для надання державної підтримки для будівництва (придбання) доступного житла, затвердженого постановою КМУ від 29.02.2012 № 193, до позивача була застосована державна програма по сприяння молодіжному житлу. За цією програмою, позивач за виділені державні грошові кошти у розмірі - 9 988 грн., свої особисті грошові кошти у сумі - 249 318,00 грн., придбала разом зі своєю старшою дочкою - ОСОБА_3 , майнові права на 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно.

22.04.2014 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за позивачем та її дочкою було зареєстровано право власності по 1/2 частки вказаної квартири.

23.06.2018 позивач разом зі своєю дочкою - ОСОБА_3 , продали приватизовану нашу з нею частку у розмір - 14/100, в квартирі АДРЕСА_2 за - 207 213,00 грн. громадянці ОСОБА_6 , на підставі Договору купівлі-продажу 14/100 часток квартири, засвідченого ПН КМНО Кравченком О.В. (реєстр № 881).

Отримані від продажу особистої власної нерухомості грошові кошти у сумі - 207 213 грн. витратила на придбання вище спірного майна (побутової техніки, меблів, ремонт спірної квартири).

23.01.2019 позивачка, діючи за довіреністю від своєї старшої дочки - ОСОБА_3 продала її та свою частки квартири АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу № 42 за суму - 35 000,00 доларів США.

23.01.2019 сплатила 969 500,00 грн. (грошові кошти, які є особистою приватною власністю позивача та її старшої дочки, які були отримані від продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_4 ) за придбання 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , площею - 77,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218) за Договором купівлі-продажу майнових прав № 11/3-222 від 23.01.2019 суму.

Відповідач - ОСОБА_2 , доплатив лише суму 11 817,74 грн., які є спільними грошовими коштами подружжя.

24.10.2019 право власності на придбану квартиру АДРЕСА_1 було за реєстровано, під психологічним тиском відповідача ОСОБА_2 , на позивача в розмірі 1/2 частини (номер запису про право власності: 33917340) і на відповідача в розмірі 1/2 частини (номер запису про право власності: 33917274).

Позивач вважає, що її старша дочка - ОСОБА_3 була позбавлена права власності на спірну квартиру не зважаючи на те, що її частка в грошовому еквіваленті складає - 484 750,00 грн (96 9500 грн. : 2 = 484 750).

Частка спірної квартири у розмірі - 99,39% є особистою спільною частковою власністю позивача та її старшої дочки - ОСОБА_3 , оскільки придбана за їх грошові кошти у розмірі - 969 500,00 грн., отримані від продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Відповідачу належить тільки - 0,61% власності в спірній квартирі приймаючи до уваги, що відповідач для оплати за Договором купівлі-продажу майнових прав № 11/3-222 від 23.01.2019 докладав суму - 11 817,74 грн. Зазначена сума є спільною сумісною власністю подружжя. Отже відповідачу належить тільки - 5 908,87 грн., тобто - 0,61% від загальної вартості спірної квартири АДРЕСА_1 .

Автомобіль - ВАЗ 217030, рік випуску 2011, реєстраційний номер НОМЕР_1 , - набор меблів, комод (тумба велика, тумба мала) позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя.

25.11.2020 відповідач таємно від позивача продав автомобіль ВАЗ, тобто приховав від позивача та сім`ї майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, згоди на продаж автомобіля позивач не надавала.

В добровільному порядку дійти згоди щодо поділу набутого у шлюбі майна сторони не можуть.

В ході судового розгляду 05 листопада 2021 року позивачка через свого представника подала до суду уточнену позовну заяву посилаючись на те, що 16.08.2021 року Вишгородським районним судом Київської області розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , внаслідок чого ОСОБА_1 відновила своє дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області 26 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням Вишгородського районного суду Київської області 26 березня 2024 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивачка разом із своєю дочкою ОСОБА_3 були власниками однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , тому отримані від продажу даної квартири кошти є особистою власністю позивачки та її дочки, які позивачка сплатила за Договором купівлі-продажу майнових прав № 11/3-222 від 23 січня 2019 року.

Відповідач не надав суду першої інстанції належні, допустимі та достовірні докази, на підставі яких можливо було б встановити його фінансову участь у придбанні спірної 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Зазначила, що відповідач, частково заперечуючи проти позовних вимог, не надав суду доказів про його участь у придбанні майна яке позивачка просила визнати її особистою власністю.

Вважає, що відповідач, погоджуючись частково з позовними вимогами, фактично підтвердив факт придбання ОСОБА_11 за її власні грошові кошти відповідного переліку майна, до того ж, не надав докази своєї участі у придбанні побутової техніки, меблів, обладнання для ванної кімнати та вбиральні, нерухомого майна.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

11.06.2024 представник відповідача ОСОБА_12 подав відзив на апеляційну скаргу.

14.08.2024 представник відповідача ОСОБА_12 подав додаткові пояснення на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник апелянта адвокат Фесенко А.Л., в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Лук`янчук А.В., в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, актовий запис № 20 від 05 жовтня 2009 року зареєстрований виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, прізвище дружини після одруження « ОСОБА_13 » (т. 1 а.с. 26).

Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 28).

Крім того, позивачка має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (т. 1 а.с. 27).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 серпня 2021 року шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу позивачу відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

Сторони є власниками квартири по 1/2 частині кожний, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218 (т. 1 а.с. 47-50). Вказану квартиру подружжя придбало в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 23 січня 2019 року і є у спільній частковій власності (т. 1 а.с. 44-46).

Під час шлюбу сторони придбали транспортний засіб по договору (ДКП) укладеному в ТСЦ 07 лютого 2018 року ВАЗ 217030, 2011 року випуску, колір зелений, який було зареєстровано за гр. ОСОБА_2 .

Згідно довідки начальника ТСЦ № 3245 від 14 травня 2021 року № 31/10/3245 спірний автомобіль згідно Єдиного державного реєстру МВС станом на 14 травня 2021 року було перереєстровано 25 листопада 2020 року на нового власника (т. 1 а.с. 53).

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивачки про те, що спірне майно було набуте нею, за час шлюбу, за власні кошти та є її особистою власністю, не знайшло свого підтвердження, та спростовується матеріалами справи. Оскільки спірна побутова техніка та меблі перебувають у квартирі, право власності на яку визнається за сторонами у рівних частках, то сторони мають можливість самостійно її розподілити.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 цієї статті право спільної сумісної власності подружжя на майно придбане за час шлюбу презюмується.

У постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 654/3751/18 зазначено, що при вирішенні спору про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й враховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному з подружжя окремих видів (об`єктів) майна, можливість спільного користування певним видом майна у разі визначення ідеальних часток у цьому майні та спільного користування неподільною річчю, а також чи був визначений сторонами певний порядок користування спірним майном, матеріальне становище співвласників щодо можливості сплати грошової компенсації при перевищенні вартості частки, що підлягає виділу іншому з подружжя, тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено судом першої інстанції 24.10.2019 право власності на придбану за період шлюбу квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за позивачем в розмірі частини (номер запису про право власності: 33917340) та за відповідача в розмірі частини (номер запису про право власності: 33917274).

Тобто зазначена майно початково належало сторонам по частині.

Доводи апелянта про що реєстрація права власності в розмірі часток по відбулась під тиском ОСОБА_2 жодними доказами не підтверджується, а тому вимоги про стягнення на користь відповідача компенсації правомірно залишені судом першої інстанції без задоволення.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст. 69 ч. 1 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно положень ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, колегія суддів відступила від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц. провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової-) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Колегія суддів звертає увагу на те, що доказів фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами суду не надано.

Посилання позивача на припинення шлюбних відносин між подружжям з березня 2020 року доказів не містить, рішенням суд не встановлено.

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 серпня 2021 року.

Рішенням не було встановлено часу з якого було припинено шлюбні відносини між сторонами, а тому колегія суддів виходить з вимог ч. 2 ст. 114 СК України тобто з дня набрання чинності рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 серпня 2021 року.

Матеріалами справи встановлено, що спірний автомобіль марки ВАЗ 217030, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя.

Відчуження спірного автомобіля було здійснено в період шлюбу.

З пояснень відповідача відчуження спірного автомобіля було здійснено 25.11.2020 в період шлюб сторін. Автомобіль було передано матері відповідача в рахунок погашення боргу коштів які були запозичені в неї на придбання автомобіля.

Сторони про справі не надали суду докази та не заявляли клопотання про витребування документів для встановлення наявності згоди другого з подружжя на відчуження майна (письмова заяви дружини, присутність дружини при укладенні договору купівлі - продажу тощо).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка не вчинила усі необхідні процесуальні дії для доведення тієї обставини, що вона не надавала згоду на відчуження спірного майна, а кошти від продажу в період шлюбу були використані відповідачем виключно в своїх інтересах.

Натомість відповідач не надав будь-яких доказів на спростування цієї обставини, в апеляційній скарзі зазначив, що дружині було відомо про продаж а така згода надавалась.

Позивачка не зверталася з позовом про оспорювання договорів купівлі - продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів звертає увагу на те що важливою умовою при призначенні компенсації вартості за таке майно є те, що позивач дійсно не знав і не міг знати про відчуження такого рухомого майна на користь іншої особи, що позбавило його можливості захисту своїх прав у досудовому порядку, і як наслідок призвело до звернення до суду.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 (справа № 6-1587цс16) та від 22.06.2017 (справа № 6-3058цс16), а також у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа № 755/20923/14-ц).

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач не знала про відчуження спірного майна подружжя та відсутності спірного майна в натурі.

Згідно з матеріалами справи та поясненнями сторін колегія суддів прийшла до висновку, що поділ майна між сторонами вже фактично відбувся.

Про це свідчить той факт що позивач, з пояснень відповідача, та представника позивача частину речей зі спільної квартири забрала.

Матеріалами позову встановлено, що фактичною метою позивача було отримання у особисту власність спірну квартиру яка є спільним майном подружжя і відповідно до договору про придбання вже належала по частині за кожним з подружжя і фактичному поділу не підлягає.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає вірним висновок суду про відмову у задоволені вказаних позовних вимог.

Вказана позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2020 року у справі № 522/23177/15-ц.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області 26 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана