ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5437/24 Справа № 216/4897/18 Суддя у 1-й інстанції - БУТЕНКО М.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 216/4897/18 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про припинення дії правочину та стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трофименко Марина Володимирівна,

на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року,

встановив:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 27 червня 2013 року, згідно якої отримала кредит в розмірі 20 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Свої зобов`язання за кредитним договором відповідачка не виконала, у зв`язку з чим, станом на 21 червня 2018 року має заборгованість в розмірі 82 088,49 гривень, з яких 35 193,47 гривень - тіло кредиту, 16 951,72 гривень - відсотки за користування кредитом, 25 558,13 гривень - пеня, а також штрафи відповідно пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 3885,17 гривень - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідачки в судовому порядку, а також відшкодувати судові витрати по справі.

17 березня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву до АТ КБ «Приватбанк», в якій ОСОБА_1 просить суд не задовольняти позовну заяву про стягнення з неї заборгованості на користь АТ КБ «Приватбанк», припинити дії усіх правочинів (договорів, анкет-заяв) укладених починаючі з 27 червня 2013 року, стягнути матеріальну шкоду на суму 3392,29 гривень та моральну шкоду на суму 1 800 000 гривень, дозволити не сплачувати судовий сбір, з урахуванням того, що вона споживач банківських послуг, незряча людина з інвалідністю І групи.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що під час підписання Анкети-заяви вона була введена в оману працівниками Приватбанку, оскільки ніякої пам`ятки та картки «Універсальна» вона не отримувала, отримала тільки одну картку для отримання пенсії від пенсійного фонду. 19 травня 2014 року для отримання коштів на лікування вона звернулася до відділення Приватбанку, де їй видали картку «Універсальна» з лімітом на суму 15 000 гривень, але при отриманні цієї картки вона нічого не підписувала. Оскільки протягом 2014-2015 років ніяких непорозумінь з Банком у неї не було, Приватбанк самовільно збільшив ліміт до 20 000 гривень. Внаслідок цього вона отримала психологічну травму. Банком їй спричинено моральну шкоду. З травня 2017 року банк знову без її згоди самовільно збільшив суму ліміту до 41 000 гривень, що знов привело її до психологічної травми, розладу системи організму з одночасним загостренням основної хвороби та у зв`язку з незрозумілим для неї оборотом коштів, банк спричинив їй моральну шкоду.

Посилалась, що 03 липня 2017 року вона виявила зникнення картки «Універсальна» та пенсійної картки разом з сумкою з її будинку, звернулась до поліції. Також про зникнення карток вона повідомила до Приватбанку на номер 3700 та заблокувала можливість доступу до них. Для отримання пенсії вона змушена була 04 липня 2017 року отримати у Приватбанку нові картки замість зниклих. Вона зверталася до Приватбанку з заявою про припинення нарахування відсотків у зв`язку зі зникненням карток. 04 липня 2017 року їй повідомили в банку, що кошти були переведені з картки на картку з використанням нового номеру фінансового телефону та були отримані готівкою у банкоматі. З отриманої роздруківки вона дізналася, що зняття готівки було проведено 01 липня 2017 року у банкоматі відділення банку за адресою АДРЕСА_1 а суми 20 000 гривень (8 000 гривень + 4 000 гривень), 02 липня 2017 року у банкоматі ООО «Автолюкс» за адресою м. Кривий Ріг, пр-т Карла Маркса, б. 1 в сумі 17 300 гривень (7 300 гривень + 10 000 гривень). Посилається, що вказані операції вона не проводила. Будучи обманутою працівниками банку вона підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, але не зважаючи на виконання нею всіх правил Приватбанк звинувачує її у заборгованості. З кінця 2017 року представники Приватбанку почали дзвонити на її мобільний телефон та вимагати суму боргу з постійним її збільшенням і додаванням відсотків і штрафів. З огляду на вищезазначене, зазначала, що позовна заява Приватбанку спричиняє їй моральну та матеріальну шкоду. З метою доведення не зняття нею готівки вона звернулася до Приватбанку та 18 лютого 2020 року отримана матеріали з відеорегістратора банкоматів, які доводять, що вона не знаходилася біля банкоматів під час зняття готівки з її карткового рахунку.

Тому просила позовну заяву про стягнення з неї заборгованості на користь АТ КБ «Приватбанк» на суму 82 088,49 гривень залишити без задоволення, припинити дії усіх правочинів (договору, анкети-заяви) укладених починаючи з 27 червня 2013 року, стягнути матеріальну шкоду 3 392,29 гривень та моральну шкоду на суму 1 800 000 гривень, дозволити не сплачувати судовий збір з урахуванням того, що вона споживач банківських послуг, не зряча людина з інвалідністю 1 групи.

01 січня 2021 року АТ КБ «Приватбанк» до суду першої інстанції подав заяву про зменшення розміру позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 27 червня 2023 року у розмірі 70974,85 гривень, яка складається з наступного: 52 596,57 гривень - заборгованість за тілом кредиту, в т. ч. 52596,57 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 18 378,28 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, та судові витрати у справі.

21 грудня 2020 року ОСОБА_1 надана уточнену редакцію зустрічної позовної заяви, в якій просить не задовольняти позовну заяву про стягнення заборгованості АТ КБ «Приватбанк», припинити дії усіх правочинів (договорів, анкет-заяв) укладених починаючі з 27 червня 2013 року, стягнути матеріально шкоду на суму 3392,29 гривень та моральну шкоду на суму 1 800 000 гривень, дозволити не сплачувати судовий сбір, з урахуваннями, що споживач банківських послуг, незряча людина, інвалід І групи.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 червня 2013 року в розмірі 52 596,57 гривень. Судовий збір віднесений за рахунок держави. В іншій частині позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про припинення дії правочину та стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Трофименко М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що кредитні правовідносини між нею та позивачем виникли саме з травня 2014 року, коли вона особисто звернулась до банку з метою отримання кредитної карти «Універсальна» з лімітом 15 000 гривень для лікування. Однак банк без погодження з ОСОБА_1 весь час збільшував кредитний ліміт з власної ініціативи, що розцінюється нею як самоуправство. Така поведінка з боку позивача спричиняла ОСОБА_1 моральну шкоду, що виражалося в її душевних стражданнях та переживаннях.

Також посилається, що ОСОБА_1 заперечує проти нарахування суми заборгованості за кредитом в розмірі 52 596,57 гривень, яка відображена в рішенні суду першої інстанції, оскільки кредитними коштами, на які банком нараховані відсотки, вона не користувалась, так як 03 липня 2017 року вона виявила факт крадіжки її особистої сумки в якій знаходилася кредитна банківська картка. Відразу після виявлення факту крадіжки вона зателефонувала на гарячу лінію ПАТ КБ «Приватбанк» 3700 для її блокування. За фактом крадіжки банківської картки ОСОБА_1 зверталась із відповідною заявою до правоохоронних органів та до прокуратури. Однак невідомі особи, які вчинили протиправні дії щодо ОСОБА_1 знайдені не були. Про факт крадіжки банківської картки також було повідомлено позивача по справі. Однак банком все одно їй нараховувалася заборгованість по кредиту та відсотки з чим ОСОБА_1 категорично не погоджується та вважає такі дії банку неправомірними по відношенню до неї.

Зазначає, що ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що неправомірними діями позивача їй спричинено моральну шкоду, яка виразилась у підвищенні тиску, переживанні, поганому самопочутті, душевних стражданнях. В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_1 в повній мірі виразила свою позицію щодо предмета спору, вважає, що її зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджені належними доказами. Однак судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини справи, що призвело до винесення незаконного рішення.

ОСОБА_1 до Дніпровського апеляційного суду подано уточнення апеляційної скарги, в якій вона посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом ігнорувалися її заяви і з`ясування чиє у банка претензії до блокування нею 03 липня 2017 року украдених кредитних карток без фінансового телефону, який залишився у неї і без якого неможливо переказ коштів з картки на картку. Дії суду вона прийняла як зневагу до неї і рознервувалася, внаслідок чого в неї погіршилося самопочуття і вона звернулася до судді із зверненням про припинення розслідування по справі, але засідання продовжилося далі. Надаючи пояснення по справі вона заперечувала поповнення рахунку 13 липня 2017 року, оскільки коштів вона не брала. Також вона повідомила про свавільні дії Приватбанку, коли без доказування її вини у виниклій заборгованості позивач самовільно з кінця серпня по грудень 2017 року переводи 50% від суми її пенсії з картки НОМЕР_1 на картку Gold основна картка НОМЕР_2 для погашення не доведеної судом заборгованості, чим спричинив їй матеріальну шкоду. Після цих пояснень вона припинила надавали пояснення, оскільки погіршилося її самопочуття.

Не погоджуючись з оскаржуваним судовим рішенням, зазначає, що позивач безпідставно називає анкету без номера від 27 червня 2013 року кредитним договором, оскільки в її тексті не зазначено жодної суми кредитування. Те, що вона отримала 27 червня 2013 року картковий рахунок за стартом карткового рахунку 0,00 гривень підтверджують дві довідки, які позивач додав до матеріалів справи. Ці ж довідки підтверджують, що 19 травня 2014 року вона отримала банківську картку із встановленим кредитним лімітом 15 000 гривень, який був збільшений до 20 15 листопада 2015 року. 01 липня 2017 року відбулася крадіжка її сумки з чотирма картками АТ КБ «Приватбанк» без її фінансового мобільного телефону, але крадій отримав доступ до її даних, а саме день народження, тому зміг підібрати пін-код до однієї з її карток, на яку було здійснено за допомогою фінансового телефону перекази з трьох інших карток. 03 липня 2017 року вона зателефонувала на номер 3700 до АТ КБ «Приватбанк» та заблокувала всі чотири картки та зателефонувала до поліції. Працівником поліції їй повідомлено, що знайти крадія не має можливості. З`ясувавши, що у вересні-жовтні 2017 року позивач здійснив протиправне відрахування 50% від сум її пенсії, вона припинила користуватися усіма картками і перевела отримання пенсії через пошту, а позивач виявивши відсутність коштів для погашення кредитного ліміту розпочав нарахування штрафів та пені на суму заборгованості і здійснювати телефонні дзвінки з метою вимагання оплати суми заборгованості. Дослідивши виписку по картковому рахунку та встановивши протиправні дії позивача, вона подала заяву до поліції, після чого позивачем була подана заява про зменшення позовних вимог від грудня 2020 року. Судом першої інстанції не була досліджена належним чином заява позивача про зменшення розміру позовних вимог, оскільки сума заборгованості 52 596,57 гривень не доведена позивачем. Вимаганням позивачем він неї протиправної вигоди протягом трьох років їй спричинялась моральна шкода.

Просить рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року скасувати; зобов`язати суд першої інстанції поновити судове розслідування по даній справі та витребувати у позивача договір б/н від 27 червня 2013 року в виписку карткового рахунку НОМЕР_4 від 27 червня 2013 року з метою доведення факту отримання нею кредиту 20 000 гривень; стягнути моральну шкоду 1 800 000 гривень за чотири роки не з`явлення позивача до залу суду першої інстанції та три роки вимагання по телефону протиправної вигоди для позивача, врахувати заяву про застосування строку позовної давності до зустрічної позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трофименко М.В., не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та в частині відмови у задоволенні її вимог за зустрічною позовною заявою. Тому, відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в іншій частині рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено,що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює АТ КБ «Приватбанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 27 червня 2013 року, згідно якої отримала кредит в розмірі 20000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно вказаної заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідачка, за договором № б/н від 27 червня 2013 року, згідно уточнених позовних вимог, має заборгованість у розмірі 70974,85 гривень, яка складається з наступного: 52 596,57 гривень - заборгованість за тілом кредиту, в т. ч. 52 596,57 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 18 378,28 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Наданої позивачем між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н за яким було надано наступні кредитні картки: номер картки НОМЕР_4 , дата відкриття 27.06.2013, термін дії 06/17; номер картки НОМЕР_5 , дата відкриття 19.05.2014, термін дії 01/18; номер картки НОМЕР_6 , дата відкриття 04.07.2017, термін дії 05/21.

Відповідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки старт карткового рахунку відбувся 27 червня 2013 року, 19.05.2014 року встановлений кредитний ліміт 15 000 гривень, збільшений кредитний ліміт до 20 000 гривень, 26.05.2017 року збільшений кредитний ліміт до 41 000 гривень, 18.07.2018 року зменшення кредитного ліміту до 0,00 гривень.

На підтвердження факту встановлення кредитного ліміту та користування відповідачем кредитними коштами АТ КБ «Приватбанк» було надано виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 13.04.2021 року (а.с. 101-104 т. 2), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідно до якого старт карткового рахунку відбувся 27 червня 2013 року (а.с. 100 т. 2).

Таким чином, з наданих позивачем доказів, вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними картками, здійснювала оплату за товари та послуги, а також здійснювала повернення кредитних коштів позивачу. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримувала кредитні кошти та користувалася ними з частковим поверненням.

Кредитний договір відповідачем недійсним не визнавався, ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами протягом тривалого часу, договір нею виконувався, тобто вносилися платежі, що підтверджується розрахунком заборгованості, що в своїй сукупності вказує на наявність договірних відносин між сторонами та дійсність кредитного договору.

На підтвердження досягнення згоди щодо цих платежів АТ «КБ «Приватбанк» надало витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в цьому випадку також неможливо застосувати до правовідносин, що виникли між сторонами, правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 червня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Але, у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ «КБ «Приватбанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Узагальнюючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню заборгованість в розмірі 52 596, 57 гривень (тіло кредиту), тобто фактично отримані відповідачкою кредитні кошти.

Відповідно положень статей 12,18 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 , оспорюючи наявність заборгованості, посилалась на те, що 1 та 2 липня 2017 року невідомими особами, які заволоділи її банківськими картами та підібрали пін-код, було здійснено зміну її фінансового номеру, перерахування та зняття коштів з її банківських карт через банкомати на загальну суму 37 300 гривень. При цьому вона не передавав жодних паролів чи іншої інформації стороннім особам, а також жодним чином не повідомляла шахраям пін-код та не сприяла їм в отриманні доступу до її кредитних карток.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості її позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. (ст. 1073 ЦК України)

Відповідно ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та Закону.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно ст. 7, п. п. 38.1, 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійснення розрахункових операцій за допомогою платіжних інструментів та створення системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання.

Із положень п. 39.2 ст. 39 цього Закону вбачається, що при проведенні переказу його суб`єкти мають здійснювати в межах своїх повноважень захист відповідної інформації від несанкціонованого доступу до інформації; несанкціонованих змін інформації; несанкціонованих операцій з компонентами платіжних систем.

Пунктом 39.4. ст. 39 Закону встановлено, що працівники суб`єктів переказу повинні виконувати вимоги щодо захисту інформації при здійсненні переказів, зберігати банківську таємницю та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту цієї інформації.

Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.

Ініціювання переказу коштів може, в тому числі, здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 вказаного Закону).

Відповідно до частин сьомої - дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку їх здійснення покладається як на банк, так і на користувача такого засобу, однак на останнього така відповідальність може бути покладена у разі доведення, що саме його дії чи бездіяльність призвели до втрати, незаконного використання належної йому інформації, яка дає змогу ініціювати відповідні платіжні операції.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що її дії чи бездіяльність призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення кримінального провадження не може бути беззаперечним доказом отримання коштів з картки відповідачки без її відома та згоди, в результаті шахрайських дій невідомих осіб.

Також апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, оскільки за змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки під час розгляду даної справи не встановлені незаконні дії або бездіяльність АТ КБ «Приватбанк» відносно ОСОБА_1 відсутні підстави для задоволення її позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 1 800 000 гривень.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, надано правильну оцінку наявним у справі доказам.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Відповідно ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трофименко М.В., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трофименко Марина Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 23 вересня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста