ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Самаріна А.С. на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2024 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та штрафу, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що 01 серпня 2022 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір №1 «Про надання послуг». Відповідно до вказаного Договору відповідач прийняв на себе зобов`язання виконати комплекс робіт по розробці сайту для позивача. Останній день строку виконання замовлення за договором визначено було 29.08.2022 року, а вартість послуг складала 30 000 грн. Позивачем за період з 19.08.2022 року по 17.10.2022 року перераховано на рахунок відповідача 549845 грошові кошти в розмірі 12 346,58 грн.

Однак відповідач порушив умови договору та не виконав взяті на себе зобов`язання, не реагував на неодноразові звернення позивача, 23.01.2023 року останнім було направлено на адресу його реєстрації претензію (досудову вимогу) від 22.01.2023 року, в якій позивач просив повернути сплачені ним 12 346,58 грн., а також оплатити штраф у розмірі 30 000 грн. протягом п`яти днів з моменту отримання претензії (досудової вимоги), але зазначена вимога проігнорована відповідачем.

Враховуючи те, що отримана відповідачем претензія також була проігнорована позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 12 346,58 грн., штраф за договором «Про надання послуг» № 1 від 01.08.2022 року в розмірі 30 000 грн. та судові витрати в розмірі 1 073,60 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2024 року в задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів та штрафу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції як незаконне й необґрунтоване та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не з`ясування судом всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

З доводами, аналогічними доводам позовної заяви зазначає, що між ним та ОСОБА_2 01 серпня 2022 року було укладено договір про надання послуг з розробки сайту, які останній у строк встановлений у договорі не виконав у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення фактично отриманих відповідачем в оплату договору грошових коштів та передбачених договором штрафів.

З приводу наданих суду першої інстанції доказів на підтвердження перерахування грошових коштів на картку відповідача зазначає, що надання суду квитанцій, в яких зірочками скриті деякі цифри номеру картки відповідача обумовлено специфікою роботи програмного забезпечення Монобанку, яке формувало квитанцію у такому вигляді, проте повний номер картки було вказано позивачем, і вірогідність того, що позивач випадково дізнався про такий номер дорівнює нулю. При цьому інформація у листі банку про те, що рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» не обслуговується не носить жодної доказової інформації, оскільки цей номер рахунку відсутній у квитанціях, які є в матеріалах справи. Крім того відповідь про те, що такий рахунок наразі не обслуговується не означає те, що на дату перерахування коштів він обслуговувався і належав відповідачу.

З огляду на те, що на момент подачі апеляційної скарги програмне забезпечення Монобанку дозволило сформувати квитанцію про переказ коштів з повним зазначенням номеру карти отримувача, такі квитанції були надані позивачем до суду апеляційної інстанції, які ухвалою від 27 серпня 2024 року долучені до матеріалів за відповідним клопотанням позивача.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову з урахуванням уточнених позовних вимог становить 42 346,58 грн., тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні відносини, однак надані позивачем докази щодо перерахування коштів відповідачу не містять повної інформації щодо платіжної картки та є нечіткими, з яких не вбачається вся інформації по квитанції, крім того суд бере до уваги, що рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» не обслуговується, отже позивачем не надано доказів щодо перерахування коштів відповідачу.

Такий висновок не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 01 серпня 2022 року між фізичною особою ОСОБА_2 (Виконавець) та фізичною особою ОСОБА_1 (Замовник) укладено Договір про надання послуг №1.

Відповідно до п.1.1 Договору Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання виконати комплекс робіт по розробці сайту Замовнику, відповідно до п.1.2 цього Договору, а Замовник в свою чергу зобов`язується прийняти виконані роботи та оплатити їх відповідно до умов даного Договору.

Під комплексом робіт по розробці сайту Сторони домовились розуміти: редагування веб-шаблонів типових сторінок сайту у відповідності до вимог Замовника; НТМL -верстка -технічні роботи по редагуванню сайту; верстка інформації у вигляді нових розділів, файлів різних форматів, додавання нових розділів; наповнення розділів сайту інформаційними матеріалами; внесення змін до інформації на сайті Замовника; перенесення виконаного завдання на сервер Замовника (п.1.2 Договору).

Термін виконання замовлення до 29.08.2022 року (п.1.3 Договору).

Згідно до п.4.1 Договору вартість послуг, які надаються по даному Договору складає 30 000 грн.

Згідно до п.4.2 Замовник сплачує вартість замовлення послуг у формі переплат. Залишок коштів замовник сплачує після остаточного виконання замовлення та підписання акту приймання-передачі наданих послуг.

Розрахунки між Сторонами проводяться в безготівковій формі, шляхом перерахування належних коштів на рахунок Виконавця (п.4.5 Договору).

Згідно до п.6.3 Договору у разі неналежного надання послуг Виконавцем або несвоєчасне виконання останній виплачує Замовнику штраф у розмірі 100% від вартості послуг.

Відповідно до п.6.5 Договору у випадку, якщо послуги не будуть надані Замовнику у строк, зазначений у п.1.3 даного Договору, то Виконавець зобов`язаний сплатити штраф Замовнику у розмірі 100% від вартості послуг, тобто 30 000 грн. негайно у безготівковій формі розрахунку.

Відповідно до п.9.1 Договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання Сторонами, що проставлена у верхньому правому кутку на першій сторінці цього Договору. .

Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.9.1 цього Договору та закінчується 31 грудня 2022 року, або до повного виконання Сторонами своїх обов`язків за даним Договором (п.9.2 Договору).

Згідно з п.9.3 Договору закінчення цього договору не звільняє Сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Так, згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

Згідно з частинами 1 та 3 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 цього Кодексу).

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.525,526,530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ст.. 902 ЦКУ України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Згідно з ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір про надання послуг, пов`язаних із розробкою сайту від 01 серпня 2022 року.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 наголошував на тому, що ним на виконання вимог договору від 01.08.2022 року на вказану ОСОБА_2 катку в рахунок оплати його послуг за договором від 01 серпня 2022 року було перераховано грошові кошти на загальну суму 12 346,58 грн. Однак відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав та не здійснив комплект робіт по розробці сайту.

На підтвердження перерахування коштів позивачем було надано копії квитанцій, які суд першої інстанції не прийняв до уваги у зв`язку із тим, що вони не містять повної інформації що номеру платіжної карти отримувача.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду . Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу . У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Статтю 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, якийвирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини: від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «МірагальЕсколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Надто суворе тлумачення судом процесуальних норм позбавляє позивача, або інших учасників справи права доступу до суду, що згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи, що стороною позивача зазначалось про неможливість надання більш точної інформації щодо зарахування грошових коштів саме на картку відповідача у зв`язку із відмовою банку у розкритті відомостей щодо рахунку відповідача через банківську таємницю та звернення із відповідним клопотанням про витребування доказів, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про недоведеність перерахування грошових коштів відповідачу. Крім того в апеляційній скарзі позивач обґрунтував технічну неможливість подання квитанції із зазначенням повного номеру картки відповідача до суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що такі докази слід взяти до уваги та надати їм оцінку разом з іншими матеріалами справи.

Зокрема як вбачається із наданих апелянтом копій квитанцій ним перераховано на картку 549845, яка згідно із відповіддю АТ КБ «Приват Банк» відкрита на ім`я ОСОБА_2 , грошові кошти на загальну суму 12 346,58 грн.. Надані позивачем докази нічим не спростовуються.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 346,58 грн., перерахованих на виконання договору про надання послуг та штрафу у погодженому сторонами розмірі 30 000 грн., а всього 42 346,58 грн.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, а відтак апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь банку підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору із застосуванням коефіцієнту 0,8 за подання позовної заяви через систему «Електронний суд» у розмірі 858,88 грн., та 1 288,32 грн. за подання апеляційної скарги через систему «Електронний суд», а всього 2 147,20 грн.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 42 346,58

грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Самаріна Андрія Сергійовича задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та штрафу задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , грошові кошти у розмірі 42 346,58 (сорок дві тисячі триста сорок шість)грн. 58 копійок та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 147,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: