Справа № 541/1637/24
Номер провадження 2/541/685/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 жовтня 2024 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Ніколаєнко М.В.,

відповідача ОСОБА_1 та її представника, адвоката Жиліної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

03 травня 2024 року представник ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування позову зазначив, що 01 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2177273, за яким відповідачу були надані кошти у розмірі 15000 грн на споживчі потреби, з встановленим строком користування 15 днів.

13 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» був укладений договір факторингу № 07Т, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до боржника ОСОБА_3 за договором № 2177273 від 01 червня 2021 року.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу від 13 вересня 2021 року № 07Т, позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в сумі 64462 грн 50 коп., з яких: 15000 грн 00 коп. - сума заборгованості по тілу кредиту; 47812,50 грн - сума заборгованості за відсотками; 1650 грн - сума заборгованості за комісійними винагородами, яка нараховується одноразово.

На підставі наведеного позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 2177273 в сумі 64462 грн 50 коп., судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн.

Представник позивача подав відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову оскільки в Договорі про споживчий кредит №2177273 від 01.06.2021 ТОВ «Мілоан» в графі «Позичальник» і в графі «Кредитодавець» відсутнє зазначення про підпис договору ЕЦП чи у формі одноразового ідентифікатора. Отже, ОСОБА_2 договору про споживчий кредит №2177273 від 01.06.2021 з ТОВ «Мілоан» не укладала, кредитних коштів на суму 15000 гривень не отримувала, наміру щодо укладення будь-яких кредитних договорів із вказаною фінансовою організацією не мала. Вона не має відкритих особових рахунків в ТОВ «Мілоан» та не є споживачем банківських послуг цієї фінансової установи. Позивач не надав доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів відповідно до кредитного договору №2177273 від 01.06.2021. Також, відсутні відомості про відкриття відповідачу відповідного кредитного рахунку (кредитної картки) на виконання умов кредитного договору та зарахування вказаних коштів на цей кредитний рахунок. Відсутні і докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника) за кредитним договором №2177273 від 01.06.2021 (а.с. 78-81).

Позивач у поданій відповіді на відзиві вказував, що кредитний договір №2177273 від 01.06.2021 підписаний відповідачем за допомогою одноразового пароля ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_3 спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений. Усі умови надання кредиту в тому числі розмір кредиту, процентів та термін повернення кредиту були узгоджені сторонами у кредитному договорі. Кредитні кошти були перераховані відповідачу на картковий рахунок НОМЕР_1 в сумі 15000 грн, що підтверджується платіжним дорученням №47689863 від 01.06.2021. Вказував, що представник відповідача наданий позивачем розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами не спростував, не надав власний розрахунок, як і не заявив клопотання про проведення експертизи з метою визначення механізму і розміру нарахованих сум, що склали заборгованість. Просив задовольнити позовні вимоги до ОСОБА_3 та стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 64462 грн 50 коп., а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн (а.с. 91-98).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в поданій відповіді на відзив просив проводити розгляд справи у його відсутність (а.с. 98).

Відповідач та її представник в судовому засіданні підтримали викладену позицію у відзиві на позовну заяву та просили відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів відповідно до кредитного договору №2177273 від 01.06.2021 року. Також, відсутні відомості про відкриття відповідачу відповідного кредитного рахунку (кредитної картки) на виконання умов кредитного договору та зарахування вказаних коштів на цей кредитний рахунок. Відсутні і докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника) за кредитним договором №2177273 від 01.06.2021 року. Платіжне доручення №47689863 від 01.06.2021 року, на яке позивач посилається як на доказ підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів від ТОВ «Мілоан», не підписано самою ОСОБА_2 . Кредитної карти в АТ «Таскомбан», на яку були перераховані кредитні кошти, вона не відкривала, а користується банківським послугами лише Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанку».

Суд, вислухавши думку відповідача та її представника вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Зі змісту договору про споживчий кредит № 2177273 від 01 червня 2021 року, який було укладено між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_3 , вбачається, що банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 15000 грн строком 15 днів, комісія за надання кредиту - 1650 грн, яка нараховується одноразово за ставкою 11 відсотків від суми кредиту за договором, проценти за користування кредитом - 2812,50 грн, нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6 договору).

У відповідності до п. 2.3.1.2 договору позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитом після завершення строку кредитування, таке збільшення відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів.

Згідно з п. 4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог кредитодавця.

Відповідно до п. 4.3. договору кредитодавець на свій розсуд може не застосовувати жодного виду відповідальності, передбаченого п.п. 4.1, 4.2 цього договору, застосувати один з них або всі одночасно. Вимога(и) кредитодавця про сплату вказаних процентів та/або пені позичальником вважається здійсненою(ими), якщо заборгованість зі сплати процентів та/або пені відображена в особистому кабінеті позичальника чи іншим чином доведена до його відома (листування, повідомлення, тощо) (а.с. 10-13).

Відповідно до платіжного доручення від 01 червня 2021 року № 47689863 перераховано отримувачу ОСОБА_3 15000 грн (а.с. 16).

13 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» був укладений договір факторингу № 07Т, акт-приймання передачі реєстру прав вимоги від 13 вересня 2021 року до договору факторингу від 13 вересня 2021 року № 07Т, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «Діджи Фінанс» право грошової вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 2177273, що підтверджується витягом з додатку до договору факторингу 13 вересня 2021 року № 07Т (а.с. 20-22,26-27).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2177273 за період з 13 вересня 2021 року по 31 липня 2024 року, сума заборгованості позичальника перед банком становить 64462 грн 50 коп., з яких: з яких: 15000 грн 00 коп. - сума заборгованості по тілу кредиту; 47812,50 грн - сума заборгованості за відсотками; 1650 грн - сума заборгованості за комісійною винагородою (а.с. 19).

Відповідач ОСОБА_3 змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.111

Згідно наданої інформації АТ «Таскомбанк» станом на 01.07.2024 в АТ «Таскомбанк» відсутня інформація про фізичну особу ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_2 та на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Таскомбанк» не було емітовано картку № НОМЕР_1 (а.с. 122).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.ч.1-2 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.

Згідно частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» (у редакції, що була чинною на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).

Стаття 12 Закону «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним підчас реєстрації у його системі, та додається(приєднується)до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт12частини першої статті 3 Закону №675-VIII).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами був укладений електронний кредитний договір, який підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

У відповідності до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, судом встановлено, що відповідач не відкривала банківський рахунок та на її ім`я не було емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 в АТ «Таскомбанк» на який були перераховані кредитні кошти в сумі 15000 грн. по спірному кредитному договору № 2177273 від 01 червня 2021 року.

Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що відповідач отримала кредит за кредитним договором № 2177273 від 01 червня 2021 року матеріали справи не містять.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованості за кредитним договором від 01 червня 2021 року № 2177273 в розмірі 64462 (шістдесят чотири тисячі чотириста шістдесят дві) грн 50 коп., судових витрат в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп., витрат на правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 29 жовтня 2024 року.

Суддя О. А. Городівський