Номер провадження: 22-ц/813/716/24
Справа № 521/1766/15-ц
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивачка - ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2020 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Плавич І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_1 у лютому 2015 року звернувся до суду із вказаним позовом, який неодноразово змінював та в якому ставив питання про усунення перешкод та вселення позивача та сина позивача ОСОБА_5 та дружині позивача ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , а також про стягнення з відповідача ОСОБА_2 завданої позивачу через його госпіталізацію матеріальної шкоди у сумі 10000 грн, моральної шкоди через невиконання рішення суду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2015 року провадження у справі закрите на підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час вчинення процесуальної дії).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 лютого 2016 року ухвала Малиновського районного суду м Одеси від 11 грудня 2015 року скасована, справу направлено до того ж суду для продовження розгляду справи.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року закрите провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди на підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час вчинення процесуальної дії) через те, що позивач помер і спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 жовтня 2016 року ухвала Малиновського районного суду м Одеси від 23 травня 2016 року скасована, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року залучено у якості правонаступника позивача ОСОБА_1 .

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства ЖКС «Хмельницький» про зобов`язання укласти договір найму в частині позовних вимог до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства ЖКС «Хмельницький» залишено без розгляду.

Прийнято заяву про уточнення позовних вимог за позовною заявою по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи Малиновського районного відділу в м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області про зобов`язання укласти договір найму.

Залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_6 .

Натомість ОСОБА_7 досяг повноліття і самостійноу квітні 2017 року звернувся до суду із окремим позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення.

З урахуванням уточнених позовних вимог в частині як вимог, так і осіб, залучених до участі у справі, позивачка ОСОБА_1 просила: визнати неправомірними дії відповідача ОСОБА_2 в ненаданні будь-якої відповіді з приводу реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 ; визнати неправовірними дії відповідача ОСОБА_3 за створення визнати неправомірними дії ОСОБА_2 у ненаданні відповіді з приводу реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 ; 2) визнати неправомірними дії ОСОБА_3 у створенні їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; 3) стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно моральну шкоду, понесену у результаті створених їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень; 4) стягнути зі ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду, що була викликана особистими неправомірними діями ОСОБА_3 , що полягала у понесених витратах на лікування та поховання її чоловіка ОСОБА_4 , у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень; 5) стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій непраіовірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди на підставі ч. 5 стю 223 ЦПК України залишено без розгляду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій непраовірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Отже, в остаточній редакції позову позивачка ОСОБА_1 мотивувала його тим, що її чоловік ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , був наймачем квартири АДРЕСА_1 . Як зазначає ОСОБА_1 , до своєї смерті її чоловік ОСОБА_4 мав намір зареєструвати її за вищевказаною адресою як члена його сім`ї, у зв`язку із чим він звернувся до відповідача ОСОБА_2 , який також зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 із відповідною заявою. Утім, як вказує ОСОБА_1 , ані її чоловікові, ані їй особисто жодних відповідей від ОСОБА_2 щодо надання згоди на реєстрацію ОСОБА_1 не надходило.

У зв`язку із чим ОСОБА_1 остаточно з урахуванням змінених позовних вимог просила: 1) визнати неправомірними дії ОСОБА_2 у ненаданні відповіді з приводу реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 ; 2) визнати неправомірними дії ОСОБА_3 у створенні їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; 3) стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно моральну шкоду, понесену у результаті створених їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень; 4) стягнути зі ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду, що була викликана особистими неправомірними діями ОСОБА_3 , що полягала у понесених витратах на лікування та поховання її чоловіка ОСОБА_4 , у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень; 5) стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень.

Від представника ОСОБА_3 , який діє у власних інтересах та інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності - ОСОБА_8 , надійшов відзив на заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , у якому сторона просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не вказано способу захисту її порушених суб`єктивних прав та інтересів, що полягають у ненаданні ОСОБА_2 відповіді з приводу реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 взагалі зверталась до ОСОБА_2 із заявою щодо її реєстрації у квартирі. Вважає, що у ОСОБА_1 немає правових підстав користуватись квартирою АДРЕСА_1 , що є основною підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог, у тому числі й щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та солідарного стягнення з відповідачів моральної шкоди. Крім того, зазначає, що ОСОБА_4 був вселений разом із неповнолітнім сином до спірної квартири за рішенням суду. За свого життя ОСОБА_4 із вимогами до відповідачів щодо стягнення моральної шкоди, пов`язаної із створенням йому перешкод у користуванні майном, до відповідачів не звертався, що також, на думку сторони відповідача, унеможливлює задоволення відповідних заявлених вимог. Жодних доказів на підтвердження завданої ОСОБА_3 матеріальної шкоди, що була викликана, як зазначає позивач, особистими неправомірними його діями, що полягала у понесених ОСОБА_1 витратах на лікування та поховання ОСОБА_4 , у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, стороною позивача також не надано.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, визнання права на реєстрацію, усунення перешкод, вселення та стягнення шкоди, - відмовлено, мотивуючи відсутністю доказів у ОСОБА_1 , які обгрунтовують її вимоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводами апеляційної скарги є те, що вона була зареєстрована у шлюбі з ОСОБА_4 , за його життя вони проживали у спірній квартирі, на площі 8,23 кв.м, вона здійснювала за ним догляд, оскільки він був інвалідом 2 групи. Проте, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року був встановлений порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування її чоловіку та його неповнолітньому сину ОСОБА_5 , кімнату площею 25,31 кв.м, виділивши відповідачу ОСОБА_2 кімнату площею 8,23 кв.м, підсобні приміщення у спільному користуванні. Суд не зазначив у рішенні фактичні обставини саме проживання ними у кімнаті розмірами 8,23 кв.м.

Вказує, що розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради № 306/01-06 від 10 липня 2015 року, на яке послався суд в оскаржуваному рішенні, є незаконним та не є доказом у справі.

Також зазначає, що суд допустився помилки в розмірах заявлених нею моральної та матеріальної шкоди, оскільки вона просила в позовній заяві стягнути матеріальну шкоду в сумі 10 000 грн, а моральну в сумі 100 000 грн.

Вказує, що вона є людиною похилого віку, інвалідом 2 групи безстроково, перебуває на медичному обліку, а тому на її думку вона має право вселитись в спірну квартиру та користуватись нею по місцю реєстрації її покійного чоловіка.

Також не погоджується з рішенням суду щодо відсутності звернень в компетентні органи, оскільки вона долучала до справи заяви, скарги до Малиновского ВП в ГУ МВС, прокуратуру Малиновського району, оскільки чоловіка виселив із спірної квартири його брат та чинив перешкоди у вселені. Відповіді вказаних органів на такі незаконні дії не було.

Справа перебувала у провадженні головуючого судді Цюри Т.В.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 01 серпня 2023 року суддя ОСОБА_9 звільнена з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Із наведених підстав справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Вадовська Л.М., Комлева О.С (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2023).

Розгляд справи був призначений на 13 вересня 2023 року о 13-й год.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2023 вилучено суддів учасників колегії Вадовську Л.М., Комлеву О.С., нові судді: Лозко Ю.П., Кострицький В.В.

Розгляд справи був призначений на 22 жовтня 2024 року о 15.45 год.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 вказаної норми).

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_10 підтримав доводи апеляційної скаргою.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення (стаття 58 ЖК України).

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.

У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом із ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частина перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку їх вселення та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

У силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98).

Крім того, згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі непроворними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другоє цієї статті.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Слов`яносербського районного управління юстиції у Луганській області 22 липня 2011 року, 22 липня 2011 року ОСОБА_4 ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що свідчить актовий запис № 12557, складений 07 грудня 2015 року Відділом реєєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане 10 грудня 2015 вказаним відділом РАЦС.

Відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року у справі № 2/891/11, зокрема, установлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_4 та його неповнолітньому сину ОСОБА_5 , 1999 року народження, кімнату площею 25,31 кв.м, виділивши у користування ОСОБА_2 кімнату площею 8,23 кв.м, підсобні приміщення залишено у спільному користуванні.

Утім, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року у справі № 2/891/11 у частині встановлення порядку користування квартирою скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , що діяв у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування жилим приміщенням відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цивільної справи № 2/891/11, відповідно до відповіді Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 04 вересня 2009 року № 5039/01-20 квартира АДРЕСА_1 знаходилася у комунальній власності, перебувала на балансі адміністрації, особовий рахунок був відкритий на ОСОБА_11 , померлу ІНФОРМАЦІЯ_3 . На момент складення даної відповіді особовий рахунок переоформлено не було.

Згідно із витягом з розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради № 306/01-06 від 10 липня 2015 року на підставі рішення суду договір найму на квартиру АДРЕСА_1 було укладено із ОСОБА_2 на дві кімнати житловою площею 34,00 кв.м на склад сім`ї п`ять осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Так, із ОСОБА_2 13 липня 2015 року був укладений відповідний договір за № 167/221.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із необґрунтованості позовних вимог.

Переглядаючи вказане рішення з доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли за життя ОСОБА_4 з приводу вселення його та його неповнолітнього сина до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вони зареєстровані, а також вселення до квартири дружини позивача ОСОБА_1 , оскільки відповідач ОСОБА_2 змінив замки та не пускає туди позивача, через що позивач позбавлений можливості користуватися спірним житловим приміщенням. Похідними від вказаних позовних вимог є вимоги про стягнення шкоди, завданої відповідачем внаслідок невиконання рішення суду про усунення перешкод і погіршення через це здоров`я позивача.

Не заслуговує на увагу як необгрунтований довід апеляційної скарги про те, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4 і що за його життя вони проживали у спірній квартирі, на площі 8,23 кв.м, вона здійснювала за ним догляд, оскільки він був інвалідом 2 групи, хоча рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року було встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення у користування її чоловіку та його неповнолітньому сину ОСОБА_5 кімнати площею 25,31 кв.м. Таке спростовується матеріалами справи.

Так, сам позивач ОСОБА_4 у своїй позовах неодноразово зазначав про те, що відповідач не пускає його до квартири та чинить йому у вселенні перешкоди.

Позивачка ОСОБА_1 , яку ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року залучено у якості правонаступника позивача ОСОБА_4 до участі у справі, у своїй позовній заяві також посилається на перешкоди їй у вселенні до спірної квартири з боку відповідача ОСОБА_2 .

Представник позивачки ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції не зміг пояснити, чи жила коли в спірній квартирі позивачка та чи вселялася вона туди як член сім`ї ОСОБА_4 та коли саме.

Зміст позовних вимог первісного позивача по справі ОСОБА_4 свідчить про те, що він лише намагався вирішити це питання шляхом пред`явлення теперішнього позову, оскільки за змістом первісних позовних вимог відповідач ОСОБА_2 не реагував на звернення до нього позивача, проте за життя позивача ОСОБА_4 вказане питання не отримало свого вирішення.

Наведене у своїй сукупності свідчить про відсутність доказів того, що позивачка ОСОБА_1 вселялася до спірної квартири як член сім`ї одного із наймачів.

Отже, недоведеним належними доказами є таке твердження заявниці, а крім того, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2013 року у справі № 2/891/11, яким було встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та його неповнолітньому сину ОСОБА_5 , скасоване рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року, і у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Оскільки розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради № 306/01-06 від 10 липня 2015 року, яким на підставі рішення суду договір найму на квартиру АДРЕСА_1 було укладено із ОСОБА_2 на дві кімнати житловою площею 34,00 кв.м на склад сім`ї п`ять осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 виконано шляхом укладення зі ОСОБА_2 13 липня 2015 року відповідного договору найму № 167/221, тому не заслуговують на увагу посилання заявниці на незаконність такого розпорядження.

Крім того, його законність не є предметом розглядуваної справи.

По справі встановлено, що відповідно до довідки КП ОМБТІ та РОН від 11 вересня 2008 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить їй на праві власності. Факт проживання за цією адресою позивачем не заперечувався.

На вказані висновки суду не впливає те, що представник позивачки в суді апеляційної інстанції не зміг спростувати вказану обставину.

Для правильного вирішення справи не має значення помилковість висновків суду про ненадання ОСОБА_1 доказів, які б підтверджували, що вона вела спільне господарство із своїм чоловіком ОСОБА_4 , оскільки перебування вказаних осіб у шлюбі презюмує таке, а режим окремого проживання не встановлювався.

Натомість, правильно судом на підставі матеріалів справи виснувано, що позивачка ОСОБА_1 не проживала із чоловіком за спірною адресою.

Вказане погоджує і апеляційний суд.

Не впливає на необґрунтованість позовних вимог і відсутність або наявність доказів того, що первісний позивач ОСОБА_4 звертався до відповідача із вимогою вселити до спірної квартири своєї дружини ОСОБА_1 , оскільки теперішній спір вже наявний в суді.

Наявна в матерілах справи заява ОСОБА_4 від 03 жовтня 2014 року, адресована до Державної міграційної служби України в Одеській області, згідно із якою ОСОБА_4 надав свою згоду на проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , не замінює собою згоду всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом із ним, на таке вселення.

Судом звернуто увагу, що ОСОБА_1 також зверталась в інтересах свого чоловіка ОСОБА_4 на підставі довіреності із відповідною заявою до компетентних органів щодо укладення договору найму на спірну квартиру, проте, їй було відмовлено через відсутність згоди усіх повнолітніх членів сім`ї, що проживали на указаній площі, що підтверджується листом №К-1845 від 03 грудня 2014 року.

Не свідчить про наявність права на проживання у спірній квартирі як підстави для вселення ОСОБА_1 прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_4 щодо його майна згідно із матеріалами спадкової справи № 128/2016. Вказане хоча і підтверджує її правонаступництво, проте не замінює собою навності у неї права на вселення до спірної квартири, де був зареєстрований її покійний чоловік, оскільки квартира є державним житловим фондом.

Згідно з частиною першою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України).

Системний аналіз положень вказаних статей дає підстави для висновку, що закон визначає такі підстави для набуття права користування приміщеннями, віднесеними до державного або громадського житлового фонду: отримання ордеру, укладення договору найму або вселення як члена сім`ї наймача. У разі відсутності однієї із вказаних підстав у особи, яка вселилась до жилого приміщення державного або громадського житлового фонду, вона вважається такою, що самоправно його зайняла.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 04 серпня 2021 року у справі № 755/5706/18 (провадження № 61-11877св20), від 06 липня 2022 року у справі № 753/8081/19 (провадження № 61-2799св22).

Отже, оскільки за життя ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_1 не набула права на проживання у спірній квартирі, то відсутні підстави для її вселення після його смерті.

Оскільки позовні вимоги позивачки до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення матеральної та моральної шкоди є похідними від вимоги про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом, то судом також вірно відмовлено у задоволенні таких її вимог.

Крім того, позивачка не довела як навність, так і розмір завданої саме відповідачами їй шкоди, неправомірності таких дій, які викликали витрати на ліккування та поховання ОСОБА_4 .

Не обґрунтована жодним чином і моральна шкода, завдана відповідачами через невиконання рішення суду, оскільки судове рішення стосовно вселення в спірну квартиру ОСОБА_1 не ухвалювалося.

При цьому, допущення судом помилки в розмірах заявлених позивачкою моральної та матеріальної шкоди, оскільки вона просила в позовній заяві стягнути матеріальну шкоду в сумі 10 000 грн, а моральну в сумі 100 000 грн, не впливає на правильні висновки суду в цій частині.

Оскаржуване судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно застосовано до правовідносин норми матеріального права, повно та всебічно досліджено матеріали справи та прийнято обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову. Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 28 жовтня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова