справа № 752/7043/24
головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк" на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 липня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивач акціонерне товариство "Універсал Банк" (далі по тексту позивач, АТ "Універсал Банк", кредитор) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 259 018,40 грн і 3 028,00 грн сплаченого судового збору.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що monobank - це мобільний банк в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank.

18 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим, підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 18 вересня 2018 року.

Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з умовами, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг.

Підписавши анкету-заяву, відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови.

На підставі укладеного договору, відповідач отримав кредит у розмірі 100 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка № НОМЕР_1 .

АТ "Універсал Банк" свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме: надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.

Станом на 28 лютого 2023 року у відповідача наявне прострочення зобов`язання зі сплати щомісячного мінімального платежу за договором понад 90 днів, у зв`язку з чим, на підставі положення п. п. 5.16 п. 5 Розділу ІІ умов відбулось істотне порушення клієнтом зобов`язань, вся заборгованість за кредитом стала простроченою.

Банк направив повідомлення "пуш" про істотне порушення умов договору та про необхідність погасити суму заборгованості.

Проте, відповідач на контакт не виходив та не вчинив жодної дії, направленої на погашення заборгованості, у зв`язку з чим, станом на 19 вересня 2023 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 259 018,40 грн.

Посилаючись на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання за вказаним договором, АТ "Універсал Банк" просив стягнути заборгованість у заявленому розмірі.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 5 липня 2024 року у задоволенні позову АТ "Універсал Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням представник АТ "Універсал банк" - Македон О.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не було досліджено механізму отримання банківських послуг проекту Monobank, а також процедуру ознайомлення споживача з Умовами, правилами обслуговування, Тарифами, Таблицею розрахунку вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту. Тим самим, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків відносно того, що клієнт не був ознайомлений із вищезазначеними Умовами, правилами обслуговування, Тарифами, Таблицею розрахунку вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту.

Зазначає, що оскільки клієнтом було неодноразово проведено банківські операції із використанням власної картки (переказ коштів, поповнення мобільного телефону, оплата товарів у торгових точках та ін.), відповідач надавав свою згоду із змінами, доповненням до договору про надання банківських послуг від 18 вересня 2018 року.

Також зазначає, що посилання суду першої інстанції на недоведеність з боку банку, що саме ці Умови і правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на приписах Закону України "Про електронну комерцію".

Звертає увагу на те, що будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не надав суду контррозрахунок суми заборгованості, який би суд міг належним чином оцінити чи інший доказ, наприклад, висновок експертизи, про невірність наданого банком розрахунку, відтак, відсутні законні підстави для того, що піддати сумніву нараховану позивачем суму боргу, враховуючи, що вона підтверджена наданими позивачем у сукупності доказами.

9 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_1 , в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що позивачем надано докази лише підписання анкети-заяви до договору про надання банківських послуг. Жодних доказів, що позивачем відповідачеві були надані у користування грошові кошти, чи що відповідач користувався грошовими коштами використовуючи кредитну лінію, матеріали справи не містять.

Також не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що належним доказом отримання та використання грошових коштів, про стягнення яких заявлено у позові, є наведений позивачем розрахунок. Посилається на практику Верховного Суду, зокрема постанову від 02 червня 2022 року у справі №917/1384/20, відповідно до якої розрахунок заборгованості складений банком в односторонньому порядку сам по собі не є первинним документом в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", оскільки не відповідає вимогам встановленим зазначеною нормою для первинних документів. Ураховуючи наведене, розрахунок заборгованості самостійно, за відсутності первинних документів, не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі банком кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу тощо. Враховуючи те, що розрахунок банку не є доказом в розумінні ст. 76 ЦПК України, не містить інформації про витрати клієнтом кредитних коштів і зарахування сплачених коштів на погашення боргу, і не підтверджений жодним первинним бухгалтерським документом та випискою по рахунку, він підлягає відхиленню.

Також відповідач наголошує, що банк зобов`язаний був під підпис відповідача надати картку, примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу. Проте банк на власний розсуд свідомо не виконав цих вимог і надав лише Анкету-заяву, яка не містить жодних погоджених умов кредитного договору (процентної ставки, строку кредитування та інших).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач також заперечує ознайомлення та підписання паспорту споживчого кредиту, оскільки в його тексті, наявному у матеріалах справи, будь-які підписи зі сторони банку і відповідача, як паперові, так і електронні. відсутні.

На переконання відповідача, зазначаючи, що у даній справі договір укладено відповідно до Закону України "Про електроннукомерцію" Банк лукавить, тому що не надає Суду договору укладеного в електронній формі з електронними підписами Сторін, оскільки такого договору в електронній формі не існує. Жодного електронного доказу в розумінні ст. 100 ЦПК України, ст.ст. 5, 6. 7, 12, 13 Закону України "Про електронні документи та електроннийдокументообіг" Банком не подано. Електронна і паперова форма є різновидами письмової форми правочину, але електронних документів з електронними підписами Сторін немає. Детальні норми законодавства про електронні правочини наведено далі і очевидно що у даній справі вони не дотримані. Спосіб і форма укладення договору АТ "Універсал банк" по проекту "Монобанк" і описаний у постанові ВП ВС № 342/180/17 спосіб і форма укладення договору АТ КБ "Приватбанк" не відрізняються: споживачу пропонується Анкета-заява про приєднання до договору про надання банківських послуг без жодних умов кредитування (тобто укладення договору банківського рахунку згідно гл. 72 , а не гл. 71 ЦК України), і надалі Банк в односторонньому порядку укладає "кредитний договір": встановлює і змінює його умови відповідно до власних Умов і Правил без повідомлення споживача, що є прямим порушенням законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг та імперативну письмову форму кредитного договору та його істотних умов.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач також наводить заперечення проти доводів банку про укладення договору в електронній формі, при цьому вимог щодо зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції шляхом подання відповідної апеляційної скарги, не заявив. Вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим і справедливим.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду (а.с. 103-108), клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих обставин, що матеріалами справи підтверджено укладення договору про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви, в той же час, не доведено належними доказами наявність заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

Колегія апеляційного суду з таким висновком погоджується у повному обсязі, оскільки такий висновок ґрунтується на встановлених матеріалах справи із правильним застосуванням норм матеріального права.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 18 вересня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг АТ "Універсал Банк", в якій просив відкрити на його ім`я поточний рахунок у гривні та встановити кредитний ліміт на суму, вказану в додатку, відповідно до умов договору та наведених нижче умов (а.с. 8, Т.1).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 18 вересня 2018 року, станом на 19 вересня 2023 року заборгованість відповідача за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 259 018,40 грн.

Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію", на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Згідно ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі.

Положеннями ст.12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Рішення суду першої інстанції в частині встановлення укладення договору в електронній формі не оскаржено.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом вказаних норм, позичальник за кредитним договором зобов`язаний повернути кредитодавцеві ту суму кредиту, яка була ним отримана на підставі такого договору.

Розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається не встановленим кредитним лімітом, а сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору.

Так, суд першої інстанції керуючись положеннями Закону України "Про електронну комерцію" дійшов висновку про наявність правовідносин, які виникли на підставі анкети-заяви до договору про надання банківських послуг, проте встановив, що анкета заява не містить умов щодо розміру зобов`язань, які узгоджені між сторонами.

Витяг з Умов і правил обслуговування в АТ "Універсал Банк" при наданні банківських послуг щодо продуктів "monobank", витяг з тарифів чорної картки "monobank" та паспорт споживчого кредиту чорної картки "monobank", які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому суд першої інстанції не розцінював їх як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 вересня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви.

Доводи позовних вимог АТ "Універсал Банк" про те, що факт ознайомлення відповідача з Умовами і правилами обслуговування в АТ "Універсал Банк" при наданні банківських послуг щодо продуктів "monobank", витягом з тарифів чорної картки "monobank", паспортом споживчого кредиту чорної картки "monobank" підтверджується тим, що на підставі анкети-заяви відповідач висловив свою згоду з вищевказаними документами в електронному вигляді у мобільному застосунку "monobank" шляхом застосування електронного цифрового підпису, суд першої інстанції відхилив.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вони ґрунтуються виключно на цитуванні загальних положень законодавства. На жодні обставини, які підтверджують факт ознайомлення відповідача з Умовами і правилами обслуговування в АТ "Універсал Банк" при наданні банківських послуг щодо продуктів "monobank", витягом з тарифів чорної картки "monobank", паспортом споживчого кредиту чорної картки "monobank" позивач не посилається та доказів у підтвердження таких обставини не наводив ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі.

Колегія апеляційного суду вважає слушними заперечення відповідача проти апеляційної скарги про те, що спосіб і форма укладення договору АТ "Універсал банк" по проекту Монобанк і спосіб і форма укладення договору АТ КБ "Приватбанк" не відрізняються, зазначаючи, що у даній справі договір укладено відповідно до Закону України "Про електроннукомерцію" банк помиляється, тому що не надає суду договору, укладеного в електронній формі з електронними підписами сторін, оскільки такого договору в електронній формі не існує. Жодного електронного доказу в розумінні ст. 100 ЦПК України, ст.ст. 5, 6. 7, 12, 13 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" банком не подано. Електронна і паперова форма є різновидами письмової форми правочину, але електронних документів з електронними підписами сторін немає. Детальні норми законодавства про електронні правочини наведено далі і очевидно що у даній справі вони не дотримані.

Спосіб і форма укладення договору АТ "Універсал банк" по проекту "Монобанк" і описаний у постанові ВП ВС № 342/180/17 спосіб і форма укладення договору АТ КБ "Приватбанк" не відрізняються: споживачу пропонується Анкета-заява про приєднання до договору про надання банківських послуг без жодних умов кредитування (тобто укладення договору банківського рахунку згідно гл. 72 , а не гл. 71 ЦК України), і надалі банк в односторонньому порядку укладає "кредитний договір": встановлює і змінює його умови відповідно до власних Умов і Правил без повідомлення споживача, що є недотриманням законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг та імперативну письмову форму кредитного договору та його істотних умов.

Також неспростованими є заперечення відповідача про те, що відсутні докази підписання паспорту споживчого кредиту як у паперовій формі, так само і у електронній формі.

При цьому, основним мотивом суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні було недоведення факту надання банком, отримання відповідачем та використання грошових коштів взагалі.

Доводи апеляційної скарги в частині обґрунтованості підстав для стягнення заборгованості зводяться лише до цитування судової практики щодо наявності обов`язку у відповідача, як боржника спростувати наявність заборгованості.

Однак, відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

З урахуванням обставин цієї справи, відповідач заперечує вчинення позивачем дій щодо надання відповідачеві в користування кредитних коштів. Відтак, саме банк зобов`язаний надати докази отримання та використання відповідачем грошових коштів банку.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на обґрунтування позовних вимог банк долучив до позовної заяви лише: копію анкети-заяви до договору про надання банківських послуг АТ "Універсал Банк" від 18 вересня 2018 року, витяг з Умов і правил обслуговування в АТ "Універсал Банк" при наданні банківських послуг щодо продуктів "monobank", витяг з тарифів чорної картки "monobank", паспорт споживчого кредиту чорної картки "monobank" та розрахунок заборгованості.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони.

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, доказування є обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду.

У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України.

Судом першої інстанції правильно застосовано релевантну правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року в справі № 61-28582ск18.

Відповідна судова практика є усталеною.

Крім того, правильним є також висновок суду першої інстанції про те, що розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається не встановленим кредитним лімітом, а сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору.

Колегія суддів звертає увагу, що розрахунок заборгованості може бути оцінений в сукупності із випискою по рахунку коштів, однак такого позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75.

Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Аналогічних висновків, на які правильно послався суд першої інстанції, дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року в справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року в справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року в справі № 333/5483/20 та інших.

Розрахунок заборгованості, на який посилається банк, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального права.

Таким чином, викладені у апеляційній скарзі доводи апелянта не спростовують правильність висновку суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому ухвалу суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк" залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2024 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба