КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Банк Форвард», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Наталія Миколаївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 08 серпня 2023 року йому стало відомо, що 30 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Вольф (Павелків) Т.Л. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. за № 683 від 23 вересня 2019 року про стягнення з нього на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором № 98792813 від 31 липня 2012 року у розмірі 43 000,92 грн та 850,00 грн плати за вчинення виконавчого напису.

Позивач просив визнати цей виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що він виданий без дотримання вимог щодо його вчинення на підставі нотаріально посвідченого кредитного договору, який був укладений у простій письмовій формі, а також без здійснення нотаріусом належної перевірки безспірності вимог кредитора.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Чорноіваненка Д.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального права, та закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідно до мотивувальної частини рішення суд отримав від відповідача пояснення, що між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «Смартфінанс» укладено договір відступлення прав вимоги боргових зобов`язань № 25/02/20, за яким право вимоги за кредитним договором до боржника ОСОБА_1 відступлено на користь нового кредитора - ТОВ «Смартфінанс».

Однак, ні позивач, ні його представник не отримували таке повідомлення від відповідача, про зазначені обставини їх не повідомляв суд і ТОВ «Смартфінанс».

Водночас, у випадку укладення договору про відступлення права вимоги до нового кредитора переходить не лише право вимоги, але й підтверджуючі це право документи, зокрема і кредитний договір, на підставі якого таке право виникло. Відтак належним відповідачем у цій справі є ТОВ «Смартфінанс».

Таким чином, у відповідача АТ «Банк Форвард» не може бути кредитного договору внаслідок передачі права вимоги по ньому новому кредитору, тому витребування кредитного договору у відповідача у даній справі втрачає будь-який сенс. За таких обставин висновок суду про відсутність такого витребування є завідомо безпідставним та помилковим.

Скаржник вважає, що належним відповідачем у даній справі мало би бути ТОВ «Смартфінанс», а тому вбачається очевидний висновок, що між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 відсутній предмет спору, що у відповідності до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України має наслідком закриття провадження у справі, а не розгляд позову по суті та прийняття судового рішення.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції встановив, що 23 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 683, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним договором № 98792817 від 31 липня 2012 року, укладеним ним із ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», заборгованості за період з 11 квітня 2018 року по 11 травня 2018 року у загальному розмірі 43 000,92 грн та 850,00 грн плати за вчинення виконавчого напису, а всього 43 850,92 грн на користь АТ «Банк Форвард».

Вказаний виконавчий напис нотаріуса вчинено на підставі кредитного договору № 98792817 від 31 липня 2012 року, який до матеріалів справи не долучений, примірник з боку відповідача до суду не наданий та клопотання про витребування доказів позивачем не заявлено.

На підставі цього виконавчого напису 30 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Вольф (Павелків) Т.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання виконавчого напису Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 не надано жодного письмового доказу.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Отже, ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

При цьому право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Тобто, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.

Пунктами 4, 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною першою статті 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77 - 80 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до частин першої, другої, четвертої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно із частинами першою, другою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та треті статті 83 цього Кодексу.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження пред`явлених позовних вимог про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором, позивач у якості письмових доказів надав лише матеріали виконавчого провадження, а саме копії виконавчого напису нотаріуса і постанову про відкриття виконавчого провадження.

Кредитного договору, на підставі якого був виданий оспорюваний виконавчий напис нотаріусом, позивач суду не надав.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ненадання такого доказу позбавляє суд можливості перевірити доводи позовної заяви щодо того, що кредитний договір не був посвідчений нотаріально. При цьому, позивач не заявляв клопотання про сприяння суду у витребуванні такого доказу.

Щодо доводів апеляційної скарги в тій частині, що провадження у справі підлягає закриттю внаслідок того, що АТ «Банк Форвард» є неналежним відповідачем у справі, а належним відповідачем є ТОВ «Смартфінанс», з яким у позивача відсутній спір, то вони не ґрунтуються на вимогах матеріального та процесуального права.

Так, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦГІК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22) зазначено, що: «якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові».

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Позивач пред`явив позов до АТ «Банк Форвард», оскільки виконавчий напис був вчинений за його заявою і банк є стягувачем за виконавчим провадженням.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Форвард» - Караченцев А.Ю. надіслав на адресу суду пояснення, в яких зазначив, що 25 лютого 2020 року між банком та ТОВ «Смартфінанс» укладено договір відступлення прав вимоги боргових зобов`язань № 25/02/20, за яким право вимоги за кредитним договором до боржника ОСОБА_1 відступлено на користь нового кредитора - ТОВ «Смартфінанс».

Разом із тим, доказів на доведення цих обставин до суду не надано.

Таким чином, вирішуючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції належним чином дослідивши і надавши вірну оцінку поданим позивачем доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову внаслідок недоведеності обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, оскільки належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що оспорюваний виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. був вчинений без дотриманням вимог чинного законодавства не надано.

Колегія суддів відзначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).

Отже, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права, які передбачені статтею 377 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.

Колегія суддів у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 18 листопада 2004 року у справі «Праведная проти Росії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі апеляційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicateможливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі позивачем взагалі не зазначено й не обґрунтовано.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку поданим позивачем доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову .

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній