Провадження № 2/463/456/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді - Леньо С. І.

з участю секретаря - Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким зняти арешт з нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , накладений ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на підставі постанови від 13 листопада 2008 року СУ ГУМС України у Львівській області.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є спадкоємцем свого сина, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Після його смерті залишилось спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 . Після смерті сина позивач звернулась до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після відкриття спадкової справи їй стало відомо, що на вказану вище квартиру накладено арешт постановою СУ ГУМВС України у Львівській області від 13 листопада 2008 року. Звертає увагу на те, що арешт на квартиру накладено у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи №142-2113, порушеної відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч.1 ст. 396 КК України. Вказує, що ні вона, ні її померлий син ОСОБА_6 жодного відношення до даної кримінальної справи не мають, крім того, кримінальна справа відносно ОСОБА_5 закрита, однак питання зняття арешту з квартири вирішено не було. У зв`язку наявністю арешту на квартиру вона позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права. Тому просить позов задовольнити.

04 січня 2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого вона просить в задоволенні позовних вимог відмовити, вважає, що на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту на майно позивача, поширюються норми КПК України (в редакції 1960 року), норми якого передбачали прийнятя рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства чи судового розгляду лише в межах провадження у кримінальній справі. Питання про скасування арешту на належне позивачу майно не було вирішено судом при ухваленні постанови про закриття кримінальної справи тому вважає, що повноваження вирішувати питання щодо арешту спірного майна має слідчий суддя відповідного суду, згідно вимог чинного КПК України. Також звертає увагу на те, що арешт на спірне майно накладався слідчим слідчого управління ГУМВС України у Львівській області, відтак ГУНП у Львівській області жодних протиправних дій відносно майна позивачки не вчиняв, тому вважає, що позов до задоволення не підлягає.

11 січня 2024 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому з посиланням на практику Верховного Суду вона вказує, що спір такої категорії повинен вирішуватись в порядку, визначеному ЦПК України. Також звертає увагу суду, що недоречним є посилання представника відповідача на те, що арешт накладався слідчим СУ ГУМВС України у Львівській області, відповідно жодних протиправних дій ГУНП у Львівській області не вчиняло, так як вказані вище дві установи відповідно були (до ліквідації міліції) та є (після створення поліції) структурними підрозділами МВС України.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування відносно позову не надходило.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 09.11.2023.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 13.11.2023 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Одночасно з ухвалою про відкриття провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.24), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Таким чином суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з першою заявою по суті справи та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві та у відповіді на відзив, просила позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просила в задоволенні позову відмовити.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 24 травня 1999 року (а.с.8).

Також співвласником даної квартири був ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Після смерті сина позивач звернулась до Четвертої львівської державної контори Львівської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірної квартири, постановою державного нотаріуса Четвертої львівської державної нотаріальної контори від 31 жовтня 2023 року, позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з наявністю арешту на цю квартиру (а.с.14).

Дійсно, постановою старшого слідчого розслідування злочинів скоєних проти життя і здоров`я особи СУ ГУМВС України у Львівській області від 13 листопада 2008 року в межах кримінальної справи №142-2113, порушеної в тому числі стосовно ОСОБА_5 за ч.1 ст.396 КК України, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , співвласником якої є обвинувачений ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.12).

Постановою апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2009 року (а.с.15-16) ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.396 КК України, кримінальну справу в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч.1 ст.396 КК України закрито.

Питання скасування арешту на спірну квартиру не вирішено.

Вважаючи, що вказані обтяження порушують її права позивач звернулась до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про наявність порушення одного з основоположних прав людини і громадянина права мирно володіти своїм майном, яке декларується статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, як неодноразово зазначав ЄСПЛ у своїх рішеннях, за певних обставин втрата права власності, яка відбулася внаслідок законодавчого заходу або рішення суду не буде аналогічним «позбавленню» власності: у справах «Агосі проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom) (від 24 жовтня 1986 року, Серія A № 108), позбавлення або інакша втрата права володіння розглядалася як «контроль за користуванням» майном у значенні другого пункту статті 1 Протоколу № 1 у справі «Газус Дозьєр-унд Фьордертехнік ГмбХ проти Нідерландів» (Gasus Dosier- und Fordertechnik GmbH v. the Netherlands) (від 23 лютого 1995 року, серія А № 306-B).

В межах справи яка розглядається накладений постановою слідчого арешт хоч і не позбавляє позивача права власності на таке майно, проте суттєво обмежує її можливості в розпорядженні цим майном, що слід розглядати як «контроль за користуванням» цим майном у значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. Відтак, суд розгляне справу в світлі цієї норми, а також з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка висловлена ним з цього питання і яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується в Україні як джерело права.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до статті першої Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своєму рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), Суд проаналізував Статтю 1 як таку, що містить в собі «три чітких правила»: перше правило, викладене у першому реченні першого пункту, носить загальний характер та проголошує принцип мирного володіння майном; у другому правилі, що міститься у другому реченні першого пункту, йдеться про позбавлення власності та встановлюються певні умови щодо цього; третє правило, викладене у другому пункті, визнає, що Держава-учасник має право, серед іншого, контролювати користування майном відповідно до загальних інтересів (Серія A № 52, пункт 61). Далі Суд зазначив, що перед тим, як аналізувати, чи було дотримане перше загальне правило, необхідно визначити, чи застосовуються два інших правила (там само). Ці три правила не є, однак, «різними» в розумінні того, що вони непов`язані. Друге і третє правило стосуються особливих випадків втручання у право на мирне володіння майном, і отже, мають тлумачитися в світлі загального принципу, визначеного у першому правилі (див. поміж багатьох інших джерел, справа «Джеймс та інші» (James and Others), § 37).

Як наслідок, при розгляді справ за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції Суд застосовує ті ж самі підходи для оцінки втручання, що й для статей 8-11 Конвенції та послідовно вирішує питання про дотримання трьох ключових принципів, згідно яких втручання в право мирного володіння майном має здійснюватися:

1. «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» (законність втручання);

2. воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства»);

3. бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Іншими словами, на особу при втручанні в її права за статтею 1 Першого протоколу не повинен бути покладений «надмірний індивідуальний тягар»).

Відповідно суд, розглядаючи дану справу за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, буде дотримуватись саме цієї послідовності і при встановленні порушень одного ключового принципу втручання у право відповідача на мирне володіння майном одразу буде визнано несумісним із статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, а подальша перевірка дотримання наступних критеріїв буде припинена через недоцільність.

Чи є втручання таким, що здійснюється на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (законність втручання)?

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

В силу вимог частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, згідно частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При розгляді цивільної справи №463/6829/21 Верховний суд висловив правову позицію про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Як неодноразово зазначав Суд у своїх рішеннях, відповідно до Статті 1 Протоколу № 1 будь-яке втручання державної влади у мирне володіння майном має бути законним: дійсно, друге речення першого пункту цієї Статті дозволяє позбавлення майна «за умов, передбачених законом». Більше того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є поняттям, закріпленим у всіх Статтях Конвенції (див. справи «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece [GC]) (по суті), № 25701/94, § 79, ЄСПЛ 2000XII, та «Броньовский» (Broniowski), § 147).

Однак саме по собі юридичне закріплення у національному законодавстві не є достатнім для відповідності принципу законності. До того ж, юридичне закріплення повинно мати певні якості, а саме воно повинно відповідати принципу верховенства права та забезпечувати гарантії проти свавілля.

З цього випливає, окрім того, що юридичні норми, на яких ґрунтується позбавлення власності, повинні відповідати вимогам національного законодавства Держави-учасника, у тому числі Конституції, вони повинні бути у достатній мірі доступними, чіткими та передбачуваними у застосуванні (див. справу «Гісо-Галлісей проти Італії» (Guiso-Gallisay v. Italy), № 58858/00, §§ 82-83, від 8 грудня 2005 року). Суд також зазначає, що подібні міркування застосовуються до втручання у мирне володіння майном.

Що стосується поняття «передбачуваності», його межі у значній мірі залежать від змісту інструменту, що є предметом розгляду, сфери, на яку воно розповсюджується, а також кількості та статусу тих, щодо кого воно має застосовуватися (див. mutatis mutandis, справу «Суд Фонді С.р.л. та інші проти Італії» (Sud Fondi S.r.l. and Others v. Italy), № 75909/01, §109, від 20 січня 2009 року). Зокрема, правило є «передбачуваним», коли воно надає засіб захисту проти свавільного втручання державних органів (див. справу «Центро Європа 7 С.р.л. та Ді Стефано» (Centro Europa 7 S.r.1. and Di Stefano), згадуване вище, § 143). Аналогічно, застосовуваний закон повинен забезпечувати мінімальні процесуальні гарантії, співрозмірні із важливістю відповідного принципу (див., mutatis mutandis, справи «Санома Уйтгеверс Б.В. проти Нідерландів» (Sanoma Uitgevers B.V. v. the Netherlands [GC],), № 38224/03, § 88, від 14 вересня 2010 року; «Вістінс та Перепьолкінс проти Латвії» (Vistiтр and Perepjolkins v. Latvia [GC]) № 71243/01, § 96-98, від 25 жовтня 2012).

Повертаюсь до обставин справи яка розглядається арешт на майно позивача накладено з метою забезпечення цивільного позову в кримінальній справі (виконання вироку в частині можливої конфіскації майна), згідно вимог КПК України в редакції 1960 року.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи №727/2878/19 у постанові від 30 червня 2020 року висловила правову позицію про те, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Отже, суд приходить до висновку про те, що вірним є розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства, тому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про протилежне.

Крім того, суд враховує також те, що, як міліція (до часу її ліквідації), так і національна поліція (з часу її створення), входили та входять в структуру Міністерства внутрішніх справ України, структурним підрозділом якого у Львівській області станом на 2008 рік (час накладення арешту на спірну квартиру) було Управління МВС України у Львівській області, а станом на даний час є Головне управління Національної поліції у Львівській області (відповідач).

Як стверджується матеріалами справи, звернення до структурного підрозділу міліції МВС України з приводу накладення арешту на спірну квартиру у 2008 році мало місце у зв`язку з розслідуванням цим підрозділом кримінальної справи.

Головне управління Національної поліції у Львівській області, як відповідач по даній цивільній справі, а також - як структурний підрозділ МВС України, який прийняв до розслідування всі кримінальні справи від структурних підрозділів міліції при її ліквідації і займається розслідуванням переважної більшості кримінальних справ на даний час, не назвав суду юридичну особу, яка (на його думку) мала б бути належним відповідачем по даній справі. Так само, як і не вжив жодних заходів для вирішення питань, які є предметом позовних вимог, в позасудовому порядку.

Відтак, доводи наведені у відзиві на позовну заяву про «неналежність» відповідача до уваги прийматися не можуть.

Застосування в даній справі принципу jura novit curia («суд знає закони»).

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Під час розгляду цивільної справи № 423/455/18 (постанова від 02.06.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловився про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно пункту другого частини другої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

В такому випадку, суд, діючи за принципом jura novit curia, при вирішенні позовної вимоги захистить порушені права позивача не у спосіб скасування арешту майна, а у спосіб припинення обтяжень, зареєстрованих на підставі постанови СУ ГУМВС України у Львівській області, оскільки зміст порушення полягає в наявності зареєстрованих обтяжень, а не в наявності заходів забезпечення позову.

На думку суду, це не буде виходом за межі позовних вимог та одночасно, буде ефективним способом захисту порушеного права.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 8, 11, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, код ЄДРПОУ 40108833) про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Припинити обтяження, зареєстровані відносно квартири АДРЕСА_1 на підставі постанови СУ ГУМВС України у Львівській області від 13 листопада 2008 року в кримінальній справі № 142-2113.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 12.02.2024.

Суддя: Леньо С. І.