Дата документу 30.10.2024 Справа № 337/906/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/906/24 Головуючий у 1-й інстанції: Мальований В.О.
Провадження №22-ц/807/1956/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Гончар М.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвокат Ведмедовської Ганни Олексіївни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2023 року позивач надавав відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності в якій він і зареєстрований. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 також зареєстровані за цією ж адресою. На квартиру відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Між позивачем та ОСОБА_2 01 лютого 2008 року укладений Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. 01 листопада 2021 року між сторонами укладений Типовий індивідуальний договір №601315360 про надання послуги з теплової енергії, послуги гарячої води. Оплату за надані послуги відповідачі в повному обсязі не здійснювали, у зв`язку із чим мають заборгованість у розмірі 39 771,92 грн. Претензій щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також судовий збір у розмірі 2 422,4 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 січня .2019 року по 31 грудня 2023 року на загальну суму 39771,92 грн.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» понесені судові витрати за сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн, а саме по 807,46 грн з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням представник ОСОБА_1 , адвокат Ведмедовська Ганна Олексіївнаподала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким залишити без задоволення позовні вимоги. Стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не застосував до позовних вимог строк позовної давності, яка була заявлена відповідачем у відзиві, не врахував, що позов поданий у лютому 2024 року, то вимоги сформовані до лютого 2021 року знаходяться поза межами строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові, оскільки само по собі встановлення карантину чи запровадження воєнного стану в Україні, вирішують в кожному випадку з урахуванням доводів наведених у заяві про поновлення такого строку. Позивачем не підтверджено факту наданих житлово-комунальних послуг. Жодних документів про обсяг наданих споживачу послуг позивачем не надано, також ці документи не містять розрахунків сум заборгованості. З наданого позивачем розрахунку незрозуміло, чи враховані покази лічильників відповідачів, які показання вузлів комерційного та розподільного обліку, приладів розподільного обліку теплової енергії та гарячої води взяті для розрахунку заборгованості, за яким тарифом здійснений даний розрахунок. Судом першої інстанції не враховано , що відповідач не отримувала послуги позивача, оскільки в спірній квартирі не проживає з 2016 року, що підтверджується листом-відповіддю ОСББ, наявного в матеріалах справи, а з 2022 року по теперішній час взагалі перебуває за кордоном.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд зауважує, що апеляційну скаргу Концерн «МТМ» отримало 02 вересня 2024 року в електронному кабінеті зареєстрованого в підсистемі «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду (а.с.93).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 39 771,92 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , які надає позивач. Проте, належним чином не виконують зобов`язання щодо їх сплати, що підтверджується наданим позивачем розрахунком та не спростованим відповідачами, тому є підстави для стягнення заборгованості за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2023 в розмірі 39 771,92 грн. Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про застосування до спірного періоду заборгованості строку позовної давності, судом першої інстанції було враховано положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, станом на дату подачі позовної заяви (19 лютого 2024 року) строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії з січня 2019 року не сплив та продовжився на строк дії карантину.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є побутовими споживачами послуг, які надає Концерн «Міські теплові мережі», що підтверджується відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру від 13 червня 2024 року за №640291, №640281, № 640266 (а.с.24-27).

На квартиру відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунком основного боргу (а.с.30,31).

ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, 1587, 26.12.2009, посвідчений ОСОБА_4 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, реєстраційний номером об`єкта нерухомого майна 22239393, належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 362276546, сформованої 18 січня 2024 року (а.с.28).

З детального розрахунку заборгованості за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2023 року вбачається, що за вказаний період заборгованість склала 39 771,92 гривень (а.с. 31-33), про що зазначено також в довідці щодо заборгованості за надані послуги (а.с.30).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року, виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерн «Міські теплові мережі»(п. 1.2. Рішення).

Зазначені рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року та № 200 від 28.04.2011 року було офіційно надруковано у офіційному засобі масової інформації Запорізької міської ради - газеті «Запорізька січ».

Отже, Централізоване опалення будинку АДРЕСА_2 здійснюється Концерном «Міські теплові мережі».

Між сторонами укладений Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 01 лютого 2008 року, за яким Концерн «МТМ» надавав відповідачу як споживачу за вказаною адресою послуги з централізованого постачання гарячої води, а відповідач такі послуги прийняла, від їх отримання не відмовлялася, здійснювала не в повному обсязі оплати за такі послуги (а.с.29).

Також, 01 листопада 2021 року між сторонами укладений Типовий індивідуальний договір №601315360 про надання послуги з теплової енергії, послуги гарячої води. Даний договір є публічним договором приєднання, за яким Концерн «МТМ» надавав відповідачам як споживачам за вказаною адресою послуги з централізованого постачання гарячої води, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялися.

Тарифи за послуги з централізованого опалення і підігріву питної води для населення встановлені: Рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради № 39 від 31 січня 2011 року та № 465 від 14 грудня 2012 року; Постановами Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері комунальних послуг № 650 від 06 червня 2014року, № 146 від 17 жовтня 2014року та № 31 березня 2015 року.

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , який відкрито на ім`я ОСОБА_2 позивач у період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2023 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідачі як споживачі цих послуг не здійснили повну оплату за надані послуги, внаслідок чого станом на 01 листопада 2021 року утворилась заборгованість в сумі 39 771,92 грн, що підтверджується довідкою та розрахунком заборгованості (а.с.30,31-33).

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада .2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 01.05.2019 року.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За змістом положень частини 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-1V від 24 червня 2004 року плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або нормами ,затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2189-V111 від 09 листопада .2017 року споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-1V, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-V111 передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житло-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах..

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-1V, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-V111 обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги строки, встановлені договором або законом.

Частиною шостою статті 19 Закону України « По теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України « Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Відповідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст.901, ч. 1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином, Концерн « Міські теплові мережі» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідачі незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов`язані оплатити надані послуги.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Вимогами ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Таким чином відповідачі є солідарними боржниками у дані справі.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг та власники зобов`язані вносити плату за їх використання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 10 жовтня 2010 року та зареєстрований в ній, а тому має обов`язок нести витрати по її утриманню.

Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, а саме ОСОБА_1 з 08 червня 2002 року, ОСОБА_3 з 24 березня 2011 року (а.с.25-27), а отже вони обоє є споживачами послуг, які надає позивач за вказаною адресою та несуть відповідальність за сплату наданих послуг нарівні з власником квартири ОСОБА_2 ..

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є споживачами (відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Концерн «Міські теплові мережі» з січня 2019 року по 31 грудня 2023 року надавались відповідачам послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, яка повинна оплатити надані послуги.

З розрахунку заборгованості та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою:АДРЕСА_1 , вбачається,що за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2023 року включно підприємством нараховувалася щомісячна плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 39 771,92 грн.

Будь-яких доказів того, що за спірний період послуги, що надав позивач, ними не споживались, відповідачами не надано. Доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду також не надано.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за надані послуги за опалення та гарячу воду, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання позивачем послуг відповідачам, матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву, відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування строку позовної давності, з чим не погодився суд першої інстанції, оскільки вважав, що позивачем строк позовної давності не пропущений із врахуванням спеціального закону, таким чином прийшов до висновку про стягнення заборгованості з відповідачів солідарно у повному обсязі за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2023 року.

Колегія суддів вважає, що даний висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення Концерн «Міські теплові мережі» із даною позовною заявою є 19 лютого 2024 року, а період нарахуванням ним заборгованості становить з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2023 року.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. У подальшому термін дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

При цьому, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року N 540-IX було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу « Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції закону України від 30 березня 2020 року № 540-1X перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хворобиCOVID-19.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 ( провадження № 61-5238 св22), 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 ( провадження № 61-1323св23), 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 ( провадження № 61-16716св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

До суду позивач звернувся 13 травня 2021 року, під час дії карантину, який був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року N 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Внаслідок дії цього Закону України усі вимоги, за якими припинився (сплив) трирічний строк загальної позовної давності під час дії карантину були продовжені.

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі N 679/1136/21 (провадження N 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі N 728/1765/21 (провадження N 61-6640св21) зазначено, що "у пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Згідно частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У спірних правовідносинах обов`язок споживача - відповідача у справі сплатити за надані позивачем послуги визначений частинами 1, 3 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" - щомісяця, а тому заборгованість, яка існувала в межах трирічного строку позовної давності на день набрання чинності згаданого Закону України N 540-IX, 02 квітня 2020 року, тобто за зобов`язаннями зі строком виконання з 02 квітня 2017 року вважається такою, що позовна давність щодо них не спливла.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що на час набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX передбачений статтею 257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності ще не сплив та був продовжений на строк дії карантину.

Згідно із постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року, дія якого тривала до 30 червня 2023 року.

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX, тобто з 02.04.2020 року і до 30 червня 2023 року діяло положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину.

Враховуючи наведене, вимоги позову щодо стягнення заборгованості за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2023 року заявлені у межах строків позовної давності, є доведеними та обґрунтованими, і сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача складає 39 771,92 грн.

За таких обставин, твердження скаржника про те, що позивач втратив право вимоги щодо платежів за період до лютого 2021 року є помилковим, так як дата звернення позивачем до суду, на яку звертає увагу скаржник, по суті не змінює тривалості строку переривання позовної давності, оскільки він переривається на час дії карантину.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даних правовідносинах, що склалися між сторонами позивачем не пропущено строк позовної давності про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача Концерн «МТМ» за період з 01.01.2019 по 31.12.2023 включно складає 39 771,92 грн.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача, такий правовий висновок зробив Верховний суд у постанові від 02.10.2019 року у справі № 522/16724/16.

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування розрахунку чи розміру заборгованості відповідачами суду не надавалися.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що вона не є споживачем послуг позивача, оскільки з 2012 року не проживає в зазначеній квартирі, а з 2022 року взагалі виїхала за кордон не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №640266 від 13 червня 2024 року, ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 з 08 червня 2002 року (а.с.26-27). Крім того, доказів того, що вона зверталася до Концерну «Міські теплові мережі» із заявою в якій просила б врахувати, що вона не проживає за місцем реєстрації суду не надано, а надана нею довідка видана ОСББ-362 «Запоріжсталь-3 від 19 березня 2024 року за №4 (а.с.22) не є належним доказом того, що вона не проживає за адресою своєї реєстрації з 2012 року та належним чином відмовляється від послуг позивача. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення. Отже, в матеріалах справи містяться відповідні докази щодо місця реєстрації ОСОБА_1 в квартирі в якій виникла заборгованість з наданих житлово-комунальних послуг. Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 є споживачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвокат Ведмедовської Ганни Олексіївни залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 30 жовтня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Гончар М.С.