КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 359/226/24

28 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Муранової-Лесів І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації, російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 а звернулась до суду з позовомдо російської федерації, російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що російська федерації, здійснивши збройну агресію відносно України та окупувавши частину території України, порушила норми і принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсинського заключного акту наради по Безпеці і Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та російською федерацією.

Позивач зазначала, що вонанародилася та виросла в м.Рубіжне Луганської області, де закінчила школу, навчалася у професійному училищі №5, отримала диплом молодшого спеціаліста в Рубежанському політехнічному коледжі ім. О.Є.Порай-Кошиці, згодом вийшла заміж, народила доньку ОСОБА_2 , 1998 року народження, вийшла заміж удруге. Вже з новим чоловіком ОСОБА_3 вона придбала власне помешкання - двокімнатну квартиру в м.Рубіжне. У подальшому, очікуючи другу дитину ОСОБА_4 , 2013 року народження, позивач із чоловіком продали квартиру і придбали приватний будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , де позивач проживала із сім`єю та була зареєстрована, де були проведені добудови та сім`я мала усе необхідне для проживання (меблі та побутову техніку). Станом на лютий 2022 року чоловік позивачки служив у поліції, мав статус учасника бойових дій, старша дочка проживала у Республіці Польща, молодший син навчався у «Рубежанській обласній спеціалізованій школіа «Кришталик» для дітей з вадами зору.

З початком повномасштабного вторгнення окупаційних військ рф та терористично-сепаратистських угруповань «ЛДНР», підрозділ, де проходив службу чоловік було передислоковано до м.Дніпро, а позивач була вимушена виїхати до старшої доньки до Республіки Польща, де отримала тимчасово прихисток. Повернулася в Україну у жовтні 2022 року, після того, як чоловік отримав нове місце роботи у м.Бориспіль Київської області, знайшов житло. Повернувшись в Україну, позивачка із сином отримали статус внутрішньо переміщених осіб.

Вказувала, що внаслідок збройної агресії російської федерації порушено її цивільні права, позбавлено можливості користуватися належним нерухомим майном та вилучати його корисні властивості, користуватися рухомим майном, яке залишилося на тимчасово окупованій території.

Посилаючись на те, що їй завдана моральна шкода, яка полягає у тривалому розриві з сім`єю, тривозі та страху за себе та близьких, постійному почутті занепокоєння, появі стану беззахисності перед непереборною силою, який повторюється з кожною повітряною тривогою, а також тривалою невизначеністю у майбутньому та щоденному стресі через відсутність власної домівки та впевненості у завтрашньому дні, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з держави російської федерації на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) євро, еквівалент 2 110 395 (два мільйони сто десять тисяч триста дев`яносто п`ять) грн.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до російської федерації, російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду, спричинену внаслідок російської збройної агресії у розмірі 20 000 євро, що еквівалентно 854 972 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати заочне рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з держави російської федерації на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000 євро еквівалент 2 110 395 грн.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що стягнута судом першої інстанції сума є замалою - такою, що не відповідає масштабам трагедії, величині негативних наслідків для позивача та практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Вважає, що на власний розсуд значно зменшуючи суму відшкодування порівняно з справами ЄСПЛ «Кіпр проти Туреччини», та Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), суд першої інстанції продукує комплекс меншовартості, як у неї особисто, так і у українців загалом.

Зазначає, що при зверненні до суду для захисту своїх прав вона була змушена збирати докази, готуватися до судових засідань, надавати детальні пояснення щодо обставин справи, відповідати на питання суду, через що знову переживала всі негативні емоції та подавлені страхи. Разом з тим, вона не могла передбачити які саме докази, на думку суду, будуть більш важливими, ніж інші, та подати абсолютно всю інформацію про те, що довелося пережити їй та її близьким.

Під час судових засідань її глибоке душевне хвилювання та загострене відчуття справедливості було помічено судом першої інстанції, але залишене поза увагою та вказано, що беззаперечних доказів, які б могли підтвердити підстави його виникнення та зв`язок із збройною агресією рф, нею не долучено.

Судом першої інстанції не враховано, що ця війна є медійно висвітленою і не має необхідності долучати до позовної заяви загальнодоступні відеозаписи з мережі інтернет про бої в Луганській області та на території Рубіжанської ОТГ зокрема. За запитом «Рубіжне» «Рубіжне війна», тощо, в пошукових мережах з легкістю можна знайти загальнодоступну інформацію про руйнування та військові злочини РФ, які за розмахом не поступаються вчиненим в Маріуполі.

Позивач вважає що, задовольняючи її позовні вимоги в меншому розмірі, суд першої інстанції не врахував, що не кожний збройний конфлікт у світі визнано актом геноциду. Натомість, ця окупація,відповідно до Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнана таким!

На даному етапі розвитку міжнародних відносин повністю відсутні ефективні засоби отримання компенсації матеріальної шкоди з країни агресора.

Разом з тим, відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» бездомність це соціальне становище людини, зумовлене відсутністю в неї будь-якого житла призначеного та придатного для проживання, тобто, з втратою доступу до власного житла вона фактично стала бездомною і за теперішніх доходів і витрат не має жодної можливості придбати власне житло.

Тривала невизначеність в майбутньому та щоденний стрес через відсутність власної домівки та впевненості в завтрашньому дні руйнують її віру в законність та правові засади державності. Так само відчуття розчарування та глибокої несправедливості, які вона відчуває неможливо вгамувати.

Під час судового засідання вона повідомила, що від самого початку не має зв`язку із її літніми батьками: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 які проживали в АДРЕСА_2 та залишилися в місті. Проте, суд першої інстанції вказав, що доказів цьому не наведено.

Втративши житло, можливість проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми, вона відчуває безсилля та безпорадність, разом з тим не розуміє якими доказами можна зафіксувати та довести цей фактвраховуючи те, що для «побудови власного життя», створення соціальних зв`язків, формування кола спілкування та налагодження побуту нею був витрачений найкоштовніший ресурс людини - це час її життя, який неможливо ані повернути, ані компенсувати повною мірою, та внаслідок збройної агресії рф це «життя» було безповоротно знищено, чим завдано їй душевних страждань та моральної шкоди. Природним є те що, вона бажає справедливого покарання для винних у цьому та вимагає розумної компенсації за втрату доступу до її будинку, землі, речей, зруйнованих мрій та надій.

Позивач вважає, що визначена нею сума в 50 000 євроза втрачений будинок із земельними ділянками та все майно є приблизним еквівалентом ринкової ціни однокімнатної квартири в місті, де вона вимушено проживає.

Грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 6 1-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 не з?явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому порядку, 21 жовтня 2024 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, а тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності позивачки.

Відповідачі у справі російська федерація та російська федераці в особі ряду російської федерації про день та час розгляду справи апеляційним судом провідомлені у встановлному порядку шляхом публікації оголошення про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади України, участь представників в судовому засіданні не забезпечили, а тому колегія суддів вважає можливм розгляд справи у відсутності представників відповідачів.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на момент початку військової (збройної) агресії російської федерації проти України 24.02.2022 року позивач ОСОБА_1 а з родиною: чоловіком ОСОБА_3 та малолітнім сином ОСОБА_4 , 2013 року народження,була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за позивачкою на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2013 року.

Ці обставини підтверджуються долученими до позовної заяви копіями документів: свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 , свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , довідками внутрішньо переміщених осіб від 26.10.2022 року №3249- та №3249-, домовою книгою, витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №317182 від 06.02.2013 року, договором купівлі-продажу житлового будинку від 06.02.2013 року, реєстровий №139, договором купівлі-продажу земельних ділянок від 06.02.2013 року, реєстровий №140, витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №320734 від 06.02.2013.

Відповідно до фотознімків, які долучені позивачкою, а також даних технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого 09.11.2012 року Комунальним підприємством Кремінське районне бюро технічної інвентаризації,встановлено, що будинок був придатний для проживання, обладнаний необхідними зручностями (ванна, кухня), у якому родиною позивача здійснювався та був частково завершений ремонт у приміщеннях житлового будинку, придбані меблі для спальної кімнати та дитячої кімнати, побутова техніка для кухні, комп`ютерна техніка для дитини.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, яким було затверджено «Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блоковані)», який був чинний до 22.12.2022 року, а також відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 11 грудня 2022 року № 309, яким затверджено «Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» Кремінська міська територіальна громада та Рубіжанська міська територіальна громада з 24.02.2022 року по 13.05.2022 року були територіями активних бойових дій, а з 13.05.2022 року по цей час є тимчасово окупованими російською федерацією територіями України.

Згідно з даними паспорта громадянина для виїзду за кордон ОСОБА_1, а також паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я малолітнього сина ОСОБА_4 , позивачка із сином виїхали з України до Польщі 28.02.2022 року .

З наданих позивачем копій документів: трудового договору на визначений час від 26.05.2022 року та інформацією про умови працевлаштування, трудового договору на визначений час від 10.06.2022 року та від 01.07.2022 року та інформацією про умови працевлаштування вбачається що, перебуваючи на території Польщі позивачка була вимушена укладати короткострокові договори на працевлаштування тимчасовим працівником у продовольчому магазині.

За інформацією Державної прикордонної служби України позивачка поверталася в Україну на період з 15 по 22 серпня 2022 року та остаточно повернулася до України разом із сином 10.10.2022.

Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.07.2022 року за заявою ОСОБА_3 а 09.07.2022 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.438 КК України за фактом зруйнування житла заявника під час бойових дій на території України, що за адресою: АДРЕСА_3 , та житла, що належить його дружині ОСОБА_1 і, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до російської федерації, російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування шкоди, суд першої інстанції вказав, що позивачка була вимушено переселена за межі України та з 28 лютого 2022 року по 10 жовтня 2022 року - понад сім місяців була вимушена знаходитися за межами України, крім того, з 10 жовтня 2022 року та по цей час є вимушено внутрішньо переміщеною особою.

В ході судового розгляду справи встановлено, що внаслідок збройної агресії російської федерації позивачка та її родина були позбавлені можливості користуватися власним житлом та майном. Позивачка втратила зв`язок із своєю власністю та можливість її контролювати, налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки, була вимушено переселена, а також змушена розпочинати життя та налагоджувати свій побут, соціальні зв`язки в новому місці, шукати роботу.

Отже, були істотно порушені права позивачки, встановлені міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Конституцією і законами України. Вказане спричинило і продовжує спричиняти їй сильні та глибокі душевні страждання.

Також судом першої інстанції враховано, що разом з позивачкою у такій ситуації опинився її малолітній син (позбавлений житла, вимушено переселений за межі України), який, як і позивачка, до цього часу є вимушено переміщеною особою, позбавлений, крім того, внаслідок військової агресії, що супроводжується систематичними ракетними обстрілами усієї території України, права на мирне та безпечне дитинство.

Усвідомлення цієї обставини, безумовно поглиблює душевні страждання позивачки, як матері її малолітньої дитини

Відтак, суд першої інстанції, враховуючи вимоги розумності і справедливості, вважав правильним визначити розмір відшкодування заподіяної позивачці моральної шкоди в розмірі 20 000 євро, що на дату ухвалення судового рішення є еквівалентною 854 972 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 травня 2024 року, відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

Із 2014 року Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку росії, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії російської федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала росію державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії росії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). росія своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі, право на життя в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема, жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі, жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивачки до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто, заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав, порушених російською федерацією із 2022 року.

Вказувала, що внаслідок збройної агресії вона була вимушена залишити місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вимушено була переселена за межі України з 28 лютого 2022 року по 10 жовтня 2022 року, а з 10 жовтня 2022 року та по цей час є вимушено внутрішньо переміщеною особою.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно із ч. 2 цієї статті адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно із ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Так, ч.ч. 5, 9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що російська федерація, як держава-окупант, відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію, як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 14.03.2018 року у справі № 363/2981/16-ц, відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на російську федерацію, як на державу-окупанта, відповідно до норм і принципів міжнародного права.

При цьому, дії російської федерації на території Автономної Республіки Крим щодо тимчасової окупації грубо порушують принципи та норми міжнародного права, вчинені нею як державою-агресором та окупантом, що виключає застосування до неї судового імунітету та допускає можливість пред`явлення позову про відшкодування завданої особі внаслідок цього немайнової шкоди.

Згідно з ч.4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно із ст. 28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

14.11.2022 року Генеральна Асамблея ООН ухвалила резолюцію, відповідно до якої Асамблея визнала, що російська федерація має бути притягнута до відповідальності за будь-які порушення міжнародного права, міжнародного гуманітарного права та міжнародного права, прав людини в Україні або проти неї. Крім того, Асамблея визнала необхідність створення міжнародного механізму відшкодування шкоди, збитків або шкоди, спричинених міжнародно-протиправними діями російської федерації. Рекомендовано створення Міжнародного реєстру збитків.

Згідно з п.9 «Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 (в редакції постанови Кабінету міністрів України від 22 липня 2022 року № 951, з наступними змінами і доповненнями) визначено, що цей Порядок встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року.

В силу положень п.9 Порядку з метою подання до Реєстру збитків, завданих агресією російської федерації проти України, створеного Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи про створення Розширеної часткової угоди стосовно реєстру збитків, завданих агресією російської федерації проти України, CM/Res(2023)3 від 12 травня 2023 р. (далі - Реєстр збитків), заяв про відшкодування збитків, втрат чи шкоди, завданих починаючи з 24 лютого 2022 р. або пізніше на території України в межах її міжнародно-визнаних кордонів, включаючи її територіальні води, міжнародно-протиправними діями Російської Федерації в Україні або проти України (далі - заява), шкода та збитки класифікуються за категоріями, визначеними упунктах 10-12 цього Порядку.

Так, відповідно до п.п.1 п.10 Порядку суб`єктом подання заяви-фізична особа (категоріяA) є, зокрема: шкода, спричинена примусовим переселенням з місця проживання, перебування у результаті або з метою уникнення негативних наслідків, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що включає (підкатегорія A1):

- вимушене переселення за межі України, - вимушений виїзд за межі України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, або внаслідок пошкодження чи знищення житла через бойові дії та наявність статусу тимчасового захисту або його еквівалент в іноземних державах (крім російської федерації та Республіки Білорусь) (A1.1);

- вимушене внутрішнє переміщення, - вимушене переселення в межах України з територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих територій, або внаслідок пошкодження чи знищення житла через бойові дії та перебування на обліку внутрішньо переміщених осіб (A1.2).

Тобто, законодавець визначає окремий вид немайнової шкоди, пов`язаний з вимушеним переселенням за межі України та із вимушеним внутрішнім переміщенням в межах України, з територій, на яких ведуться (велися) бойові дій та тимчасово окупованих територій.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок збройної агресії російської федерації позивачка та її родина були позбавлені можливості користуватися власним житлом та майном. Позивачка втратила зв`язок із своєю власністю та можливість її контролювати, налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки, була вимушено переселена, а також змушена розпочинати життя та налагоджувати свій побут, соціальні зв`язки в новому місці, шукати роботу.

Вказане спричинило і продовжує спричиняти їй моральну (немайнову) шкоду, а саме: глибокі душевні страждання у зв`язку з порушенням її цивільного права на мирне безпечне життя, на вільне володіння своїм майном, що залишилося на тимчасово окупованій територій, на недоторканість житла, на повагу до особистого життя, на свободу вибору місця проживання та вільне пересування.

Також, судом першої інстанції правильно враховано, що разом з позивачкою у такій ситуації опинився її малолітній син (позбавлений житла, вимушено переселений за межі України), який як і позивачка до цього часу є вимушено переміщеною особою, позбавлений крім того внаслідок військової агресії, що супроводжується систематичними ракетними обстрілами усієї території України, права на мирне та безпечне дитинство. Усвідомлення цієї обставини, безумовно, поглиблює душевні страждання позивачки, як матері її малолітньої дитини.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 року (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).

В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 року Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 євро компенсації моральної шкоди.

Водночас, у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 євро, що є еквівалентом 2 110 395 грн, яка виразилась в душевних стражданнях.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що розмір відшкодування моральної шкоди 50 000 євро, що є еквівалентом 2 110 395 грн, є завищеним та не підтверджений необхідними доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, характер вимушених змін у її житті, глибину фізичних і душевних страждань та порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, як наслідок, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, прийшов до обгрунтованого висновку, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивачки є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок російської федерації, у сумі 20 000 євро, що еквівалентно 854 972 грн.

Колегія суддів при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди за рахунок російської федерації внаслідок збройної агресії проти України враховує висновки Верховного Суду, які викладено у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22 (провадження № 61-8795св 23), у постанові від 31 липня 2024 рокуу справі № 686/14579/23(провадження № 61-8229св24).

Доводи апеляційної скарги про те, що на власний розсуд значно зменшуючи суму відшкодування порівняно зі справами ЄСПЛ «Кіпр проти Туреччини», та Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), суд першої інстанції продукує комплекс меншовартості, як у неї особисто, так і у українців загалом, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Наприклад, в Італії в судовій практиці застосовуються різноманітні критерії для компенсації немайнової шкоди втілені у відповідних таблицях (наприклад, таблиці суду м. Риму (https://www.tribunale.roma.it/allegatinews/A_24405.pdf)).

Найбільш «авторитетним» вважаються Міланські таблиці (https://tribunale-milano.giustizia.it/cmsresources/cms/documents/Tabelle_milanesi_Danno_non_patrimoniale_ed._2021_2.pdf), які передбачають єдину систему розрахунку компенсації немайнової шкоди, що включає в себе як біологічну, так і іншу немайнову шкоду, зокрема, моральну.

В українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди.

Тому при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати, що: дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди; законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості); розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди.

Касаційний цивільний суд у постанові від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 вказав на принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.

Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи, в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди, колегія суддів вважає, що відсутні підстави стверджувати, що позивач навів обставини, які б давали підстави для висновку про задоволення тієї частини позову про стягнення моральної шкоди, в задоволенні якої суд першої інстанції відмовив.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що втративши житло, можливість проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми позивачка відчуває безсилля та безпорадність, для «побудови власного життя», створення, соціальних зв`язків, формування кола спілкування та налагодження побуту нею був витрачений найкоштовніший ресурс людини - це час її життя, який не можливо ані повернути, ані компенсувати повною мірою, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Безумовно, моральну шкода не можна виміряти повністю зрозумівши емоційний стан особи, яка просить про таку сатисфакцію. Поряд з цим, враховуючи всі доводи, які навела позивачка у своїй позовній заяві та, беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав, колегія суддів вважає, що наведених позивачкою доводів за обставин цієї справи достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 20 000 євро, що еквівалентно 854972 грн.

В світлі викладеного, суд апеляційної інстанції також бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлена у рішенні у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, у пунктах 95, 96 якого вказано, що заявниці вимагали «значної», але конкретно не визначеної компенсації за моральну шкоду, завдану їм у формі приниження, страждання та тривоги..... моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи… можуть зазнати страждань і тривоги. Але все ж таки,... Суд вважає, що за обставин цієї справи визнання ним порушення є достатньою справедливою сатисфакцією.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка вважає, що визначена нею сума в 50 000 євроза втрачений будинок із земельними ділянками та все майно є приблизним еквівалентом ринкової ціни однокімнатної квартири в місті де вона вимушено проживає, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Звертаючись до суду з позовом позивачкою самостійно обрано спосіб захисту її цивільного права чи інтересу, а саме: відшкодування моральної шкоди.

Поряд з цим, предметом вказаного позову не є питання вартості втраченого позивачкою будинку із земельними ділянками та всього втраченого майна, як і не є визначення ринкової ціни однокімнатної квартири в місті, де вона вимушено проживає.

А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких позивачем не заявлено жодних позовних вимог.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, фактам та обставинам справи, оскільки оскаржуване рішення про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці прийнято на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторона посилалася як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою позову по суті, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обгрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задволенння позову про відшкодування моральної шкоди позивачці відповідно до встановлених обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, судом надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 травня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2024 року.

Головуючий: Судді: