Провадження № 2/204/56/24 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК»: заборгованість за період з 23.11.2018 року по 23.11.2021 року у розмірі 4944,73 [Євро], що за курсом 30,05 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23.11.2021 року складає 148589,14 грн. станом на 23.11.2021 року за кредитним договором № DNL0GK00006529 від 07.03.2007 року, яка складається з наступного: 4944,73 [Євро] - 3 % річних від простроченої суми. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 07.03.2007 року уклали кредитний договір DNL0GK00006529. Згідно договору АТ КБ «Приват Банк» зобов`язався надати Відповідачу 1 кредит у розмірі 67094,32 Євро на термін до 07.03.2027 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ЗАТ «АКЦЕНТ-БАНК» було укладено договір факторингу №1 від 01.11.2007 року. Таким чином, враховуючи вищезазначене, згідно до укладеного договору факторингу, ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відступає ЗAT «АКЦЕНТ-БАНК» у повному обсязі права вимоги до боржників. 25 квітня 2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» було укладено додаткового угоду до договору факторингу №1 від 01.11.2007 року. Враховуючи вищевикладене, на даний час кредитором за кредитним договором № DNL0GK00006529 від 07.03.2007 року та договором забезпечення є АТ КБ «ПРИВАТБАНК». АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит. Відповідач-1 свої зобов`язання не виконав. Прострочена сума заборгованості становить 54891,35 Євро. У зв`язку із зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором Відповідача-1 за період з 23.11.2018 року по 23.11.2021 року має заборгованість 4944,73Євро, яка складається з наступного 4944,73 Євро - 3 % річних від простроченої суми.

Не погодившись з позовними вимогами, відповідачем ОСОБА_3 подано заперечення на позовну заяву, відповідно до яких вказано наступне. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2021 в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Дніпровському районі м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості відмовлено. Оскільки вищевказаною постановою Дніпровського апеляційного суду в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено в повному обсязі, прострочення у виконані зобов`язання не доведено, у ПАТ КБ «ПриватБанк» не існує права вимагати та у неї відсутній обов`язок щодо сплати 3% річних відповідно до вимог ст.625 ЦК України. 3% річних від суми простроченої позики нараховуються від дня, коли сума позики мала бути повернена, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних без стягнення вимоги, на яку вони нараховуються. Отже, наведені позивачем обставини та правові підстави не відають обставинам справи та суперечать вимогам чинного цивільного законодавства.

Представником позивача надано відповідь на відзив, відповідно до якої вказано наступне. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 07.03.2007 року уклали кредитний договір DNL0GK00006529. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 67094,32 [Євро] на термін до 07.03.2027 року, а відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строю в порядку, встановлених кредитним договором. Між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ЗАТ «АКЦЕНТ-БАНК» було укладено договір факторингу № 1 від 01.11.2007 року. Таким чином, враховуючи вищезазначене, згідно до укладеного договору факторингу, ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відступає ЗАТ «АКЦЕНТ-БАНК» у повному обсязі вимоги до боржників. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 14.05.2009 року було змінено тип Банку з Закритого акціонерного товариства АКЦЕНТ-БАНК на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦЕНТ-БАНК.25.04.2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» було укладено додаткову угоду до договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року. Враховуючи вищевикладене, на даний час кредитором за кредитним договором № DNL0GK00006529 від 07.03.2007 року та договором забезпечення є АТ КБ «ПРИВАТБАНК». АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит. Посилання відповідача на винесене рішення Дніпровського апеляційного суду по справі №2-1366/11 від 26 травня 2021 року є безпідставним адже вищезазначена справа мала інший предмет розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву на позов не подав.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити по наступним підставам.

07.03.2007 року ОСОБА_3 уклала договір №DNL0GK00006529 та отримала кредит у розмірі 67094,32 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.03.2027 року.

В забезпечення виконання зобов`язання за Договором №DNL0GK00006529 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Позивач у позовній заяві просить стягнути заборгованість за період з 23.11.2018 року по 23.11.2021 року у розмірі 4944,73 Євро (3% річних від простроченої суми).

Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17 (провадження № 61-30148св18) зробив аналогічний висновок щодо подібних правовідносин.

Отже, у розумінні наведених положень закону позивач як кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Суд зазначає, що для стягнення з позичальника 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, у останнього має бути невиконане грошове зобов`язання перед банком, яке визначене рішенням, тощо.

Проте, позивачем вимогу про стягнення заборгованості за договором кредиту №DNL0GK00006529 не заявлено, тобто в цій справі предметом позову є лише стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Тобто, обставини, які б свідчили про прострочення позивальником зобов`язання, суд не встановлює.

Крім того, слід зазначити, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2021 року у справі 2-1366/11 в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та філії Товариства з обмеженою відповідальністю Українське Фінансове Агенство Верус у Дніпропетровському районі м.Дніпропетровська про стягнення заборгованості відмовлено.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись принципом змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Цей принцип передбачає, що суд не має права вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається біль вірогідним, ніж протилежний. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, позивач повинен довести наявність тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а не лише заявити про них.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Таким чином, під час судового розгляду справи не було встановлено підстав для стягнення 3% річних.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 258, 525, 526, 527, 530, 549, 598, 599, 612, 625, 629, 651, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 128, 141, 223, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 280-284, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя В.В. Самсонова