Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6779/16-ц
Номер провадження 4-с/711/19/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі головуючого судді Демчика Р.В., секретаря Кофанової А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси скаргу адвоката Тимошенка Богдана Андрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про накладання штрафу,-

встановив:

Адвокат Тимошенко Б.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 до Придніпровського районного суду м.Черкаси звернувся зі скаргою на дії державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дьо Людмили Сергіївни, у якій просив суд визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дьо Людмили Сергіївни від 22.02.2022 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 53863126.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні Другого ВДВС у м.Черкаси ЦМУ МЮ (м.Київ) перебуває виконавче провалження№53863126 з виконання рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30.01.2017 року, відповідно до якого вирішено: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 850.00 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 04 серпня 2016 року. Постановою державного виконавця від 22.02.2024 року на ОСОБА_2 накладено штраф на користь стягувача 1 у розмірі 50% суми заборгованості з сплати аліменти, що складає 31247.63 грн. Постановою від 22.02.2024 року мотивовано тим, що з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового викання у ОСОБА_1 станом на 01.01.2024 року утворилась заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 62495.26 грн., сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки. Копію вказаної постанови було надіслано Суб`єктом оскарження Боржнику звичайним листом (не рекомендованим, без повідомлення про вручення) та отримано останньою 05.03.2024 р. У зв`язку з тим, що було направлено звичайним листом доказів вручення надати немає можливості. Проте. до листа, з яким Боржнику відправлено копію Постанови ВП №53863126 від р. не додано розрахунку заборгованості, що унеможливлювало її оскарження. На вимогу скаржника, листом від 15.03.2024 р. суб`єктом оскарження надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. З наданого розрахунку вбачається, що з вересня 2018 року аліменти нараховувались не 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а 50%, про що скаржнику не було відомо. Так, вказує, що до 15.03.2024 р. боржник останній раз отримувала від Суб`єкта оскарження розрахунок заборгованості листом №35546 від 23.07.2021 р., відповідно до якого сума аліментів до сплати розраховувалась в щомісячному розмірі 850 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тому до 15.03.2024 р., Скаржник цілком передбачувано та правомірно вважала, що аліменти нараховуються їй у розмірі, визначені рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.01.2017 р. по справі №711/6779/16-ц, а саме у твердій грошовій сумі в розмірі 850,00 гривень щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, Скаржник, була офіційно працевлаштована та мала дохід, зокрема від ГОВ МЕЙККІТ», де займала посаду макетника художніх макетів з 12.08.2016 р. по 11.11.2021 р., що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до довідки №1 від 19.12.2023 р. Скаржнику була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 25.01.2019 р. по 10.11.2021 р. А з 11.01.2022 р. і по даний час Скаржник має основне місце роботи в ПП «А.Р.Т» .

Вважає, що державним виконавцем мали бути вчинені дії, передбачені ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на заробітну плату Боржника, чого державним виконавцем зроблено не було, хоча Боржник неодноразово повідомляла виконавця про своє місце роботи та вимагала звертати стягнення на її заробітну плату. З цією метою Боржник зверталась до державного виконавця із заявою від 28.08.2018, в яких повідомляла про своє місце роботи на той момент, а саме ТОВ «Мейккіт».

Наголосила, що в період з 25.01.2019 р. по 10.11.2021 р. вона ОСОБА_1 була у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується довідкою №1 від 19.12.2023 р., у зв`язку з чим не мала доходу та можливості сплачувати аліменти, просила суд визнати поважною вказану обставину.

Таким чином, державним виконавцем з 23.07.2021 року по 15.03.2024 року не виконувались обов`язки, передбачені ст..71 ЗУ «Про виконавче провадження» та п.4 розділу XVI Інструкції №512/5, щодо здійснення щомісячного розрахунку заборгованості за аліментами, та ч.ч.1,3 ст.68 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо звернення стягнення на заробітну плат боржника. Вказане свідчить, що саме через протиправну бездіяльність виконавця, а також зчинений ним неправильний розрахунок заборгованості з аліментів (№35546 від 23.07.2021), Боржник була позбавлена правомірних очікувань на погашения іаборгованості з аліментів шляхом звернення стягнення на її заробітну плату, а також 5 ла позбавлена права на інформацію про дійсний розмір її заборгованості у виконавчому провадженні.

Таким чином, оскаржувана постанова державного виконавця ВП №53863126 від 22.02.2024 р. про накладення штрафу не може вважатися справедливою, оскільки заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за гри роки, виникла не з вини Боржника, а першочергово з вини державного виконавця, який допускав протиправну бездіяльність щодо звернення стягнення на заробітну плату Боржника, вчинив неправильний розрахунок заборгованості (№35546 від 23.07.2021) та не виконував обов`язку щодо щомісячного розрахунку заборгованості та повідомлення про нього сторонам виконавчого провадження.

Отже, ОСОБА_1 не відмовляється від свого обов`язку сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина, однак через невиконання державним виконавцем обов`язку зі звернення стягнення на заробітну плату Боржника, враховуючи неодноразове повідомлення останньою про її місце роботи, а також неналежне виконання обов`язку виконавця щодо розрахунку заборгованості, виникла заборгованість у значному розмірі, що відповідає сумі заборгованості за 3 роки.

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду.

02.05.2024 року на адресу суду з Другого ВДВС м.Черкаси ЦМУМЮ (м.Київ) надійшов відзив на скаргу, відповідно до якого вважають, скарга не підлягає в повному обсязі, оскільки постанова від 22.02.2024 року була винесена згідно чинного законодавства.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення скарги з огляду на наступне.

За нормативними правилами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 449 ЦПК визначено, що скаргу може бути подано до суду:

- у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

- у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Імперативним приписом частини 2 статті 449 ЦПК України закріплено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Частиною 2 статті 126 ЦПК України передбачено, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина 1 статті 127 ЦПК України).

Разом із тим, при вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. При цьому поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.

У даному випадку ОСОБА_1 зазначає, що оскаржувану постанову ВП №53863126 від 22.02.2024 року вона отримала 05.03.2024 р., однак в зв`язку тим, що до вказаної постанови не було додано розрахунок заборгованості, 06.03.2024 року звернулася до виконавця з вимогою про надання такого розрахунку та 15.03.2024 року отримала розрахунок. До суду звернулася 18.03.2024, в межах десятиденного строку. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.03.2024 року по справі №711/6779/16 скаргу залишено без руху. Ухвалу суду отримано 28.03.2024 року.

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу, як суд першої інстанції.

Відповідно до ст.477 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено її права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30 січня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м.Черкаси на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі 850.00 гривень щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повнолітня, починаючи з 04 серпня 2016 року.

Постановою Придніпровського відділу держаної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 28.04.2017 року відкрито виконавче провадження №53863126 з виконання рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30 січня 2017 року по справі №711/6779/16-ц.

Постановою державного виконавця Придніпровського відділу держаної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 22.02.2024 року на ОСОБА_1 накладено штраф на користь стягувача ОСОБА_3 у розмірі 3247.63 грн.

В обґрунтування штрафу виконавець посилається на наявність заборгованості по аліментам станом на 01.01.2024 в розмірі 62495.26 грн., сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки.

Згідно з ст.55, ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом п. 16 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 3 статті 71 Закону № 1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України від 3 липня 2018 року №2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", яким доповненостаттю 71 Закону № 1404-VIIIчастиною 14 наступного змісту: "За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу".

Пунктом 8 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону.

Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до пункту 7 розділу I цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Законом № 2475-VIII частину четверту статті 11 Закону № 1404-VIIIвикладено в такій редакції: «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

Законом № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20 відсотків суми несплачених аліментів), за два роки (30 відсотків суми несплачених аліментів), за три роки (50 відсотків суми несплачених аліментів).

Положення абзацу першого частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за один рік. Тобто зазначена норма права містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення.

Відповідно до частини третьої статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а вразі виникнення спору - судом, й такі спори вирішуються за правилами цивільного судочинства.

При вирішенні скарги суд враховує, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання, тому притягаючи боржника до відповідальності за невиконання рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф виконавець (державний чи приватний) зобов`язаний ретельно дослідити всі обставини справи, зокрема належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків та встановити причини їх невиконання або неналежного виконання (постанова Верховного Суду від 23.05.2018 р. по справі №537/3986/16-а).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянувши справу № 420/5465/18 роз`яснив, що умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин.

У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання примусове виконання його відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону.

Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлений факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Із змісту скарги випливає, що скаржник заперечує наявність у неї заборгованість зі сплати аліментів, оскільки вважає що підстав для винесення державним виконавцем 22.02.2024 року постанови про накладення на неї штрафу не було, оскільки до 15.03.2024 року вона останній раз отримала від державного виконавця розрахунок заборгованості листом від 23.07.2021 року № 35546, відповідно до якого сума аліментів до сплати розраховувалась щомісячно в розмірі 850.00 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитини відповідного віку, тому до 15.03.2024 року скаржник цілком передбачувано вважала, що аліменти нараховуються їй у розмірі визначеному рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30.01.2027 року.

Також встановлено,що скаржник офіційно була працевлаштована ТОВ «Мейкктт» на посаді макетника художніх макетів з 12.08.2016 року по 11.11.2021 року, що підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_1 . Відповідно до довідки №1 від 19.12.2023 року ОСОБА_1 надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку 25.01.2019 року по 10.11.2021 року. З 11.01.2022 року по теперішній час працевлаштована ПП «А.Р.Т».

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Частиною 3 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

У випадках, визначених ч. 1 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у разі рішень про стягнення періодичних платежів є обов`язком, а не правом виконавця.

Враховуючи, що наданими доказами доведено відсутність вини скаржника у виникненні заборгованості, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Керуючись ст.ст.447-451 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_6 представнику ОСОБА_1 процесуальний строк для звернення до суду із скаргою на постанову державного виконавця про накладання штрафу

Скаргу ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про накладання штрафу задовольнити.

Скасувати постанову головного державного виконавця Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Дьо Людмили Сергіївни від 22.02.2024 року про накладення штрафу на ОСОБА_1 в розмірі 31247,63 грн.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Головуючий: Р.В.Демчик

Повне судове рішення складене 21.05.2024 року.

Головуючий: Р. В. Демчик