Справа №487/4615/24
Провадження № 22-ц/812/1460/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - Медюка О.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3 ,

подану адвокатом Медюком Олегом Олександровичем

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кузьменком В.В., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 2010 року.

Від шлюбу мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що станом на день звернення вони перебувають у шлюбі, проте з травня 2022 року шлюбні відносини між ними фактично припинені, вони проживають окремо, а спільний син проживає з нею.

Відповідач ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов`язків, хоча має дохід та у його власності є нерухоме майно.

Враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність інших утриманців, наявність на праві власності нерухомого майна, та те, що матеріальний стан відповідача дозволяє йому надавати матеріальну допомогу на утримання єдиного неповнолітнього сина, просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі в розмірі 10000 грн. щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 7 500 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 24 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

За такого, оскільки відповідач не має жодних утриманців, є працездатною особою, має забезпечити дитині не тільки мінімальний рівень життя, а й достойний рівень, виходячи з принципу добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), не надання позивачем доказів того, що відповідач має змогу сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі 10000 грн., суд першої інстанції вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти для утримання неповнолітньої дитини щомісячно в твердій грошовій сумі в розмірі 7500,00 грн.

Такий розмір аліментів, на думку суду, не поставить відповідача в скрутне становище та відповідатиме вимогам закону і не порушуватиме прав як позивача так і відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 не погоджується з вказаним рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим. На його думку під час судового розгляду не будо доведено обставини, які мають значення для справи, у судовому рішенні судом зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, судом допущено порушення норм процесуального права під час розгляду справи.

Зазначає, що під час судового розгляду справи не було доведено обставини, які суд визнав встановленими, а саме: що ОСОБА_3 , в змозі сплачувати щомісячно аліменти в розмірі 7500 грн. і що це не поставить його в скрутне матеріальне становище та щодо обґрунтованості розміру аліментів в сумі 7500 грн в місяць для забезпечення потреб дитини.

Також вказує, що через невірне застосування положень ЗУ «Про державний бюджет України на 2024 рік» та ст.182 СК України чи через допущену помилку при обрахунку рекомендованого та гарантованого розміру аліментів суддею призначено аліменти в розмірі, який перевищує визначений положеннями ст.182 СК України рекомендований розмір аліментів в два рази, чим ставить ОСОБА_3 в скрутне матеріальне положення через неможливість сплачувати аліменти в явно завищеному розмірі і при відсутності у ОСОБА_3 доходу чи заробітку.

Щодо порушення норм процесуального права вказував, що судом не досліджувались письмові докази подані сторонами. Суд лише обмежився фразою що він досліджує докази навіть не перелічивши їх.

Також судом не дотримано вимог ст.265 ЦПК України в частині, які встановлюються до мотивувальної частини рішення. Так в оскаржуваному рішенні судом не вказано які докази він прийняв, які відхилив, а також не надано оцінки аргументам ОСОБА_3 щодо необґрунтованості розміру аліментів. Також не вказано на підставі яких доказів, доводів суд прийшов до висновку про спроможність сплачувати відповідачем аліментів в розмірі 7500 грн. адже наявні в матеріалах справи докази вказують про відсутність доходів у ОСОБА_3 .

Зважаючи на вищевикладені обставини, враховуючи задовільний стан здоров`я неповнолітньої дитини, реальні доходи ОСОБА_3 , реальне матеріальне становище як позивача та і відповідача, наявне у сторін майно, а також виходячи з реальних потреб спільної дитини, необґрунтованість та несправедливість визначеного судом розміру аліментів в сумі 7500 грн., керуючись сталою судовою практикою та положеннями законодавства щодо рекомендованого розміру аліментів, вважає за можливе сплачувати на утримання спільної дитини аліменти в сумі 3 200 грн. на місяць до досягнення сином повноліття. Вказана сума буде достатня для забезпечення реальних, теперішніх потреб дитини та посильною для ОСОБА_3 враховуючи рівень його доходів та матеріальне становище.

Тому просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина в розмірі 3200 грн.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

Позивач та її представник апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте його неявка не перешкоджає розгляджу справи за його відсутності відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 11 грудня 2010 року (а.с. 8).

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з матір`ю ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні (а.с.7).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів позивачка вказувала, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків, хоча має дохід.

Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 7000,00 грн. щомісячно, суд керувався статтею 180 СК України, відповідно якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, та виходив з того, що дитина мешкає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, а батько зобов`язаний надавати допомогу на утримання дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XIIта яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В статті 51 Конституції України задекларовано, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини 7, 8 статті 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення дітей.

Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Оскільки сторони по справі добровільно не домовились про матеріальне утримання дитини, кошти на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 , 2011 року, присуджує суд.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі, неповнолітня дитина сторін проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Згідно частини 3 статті 181СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача ОСОБА_3 , обов`язку зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , 2011 року народження, на користь його матері дитини ОСОБА_1 , й рішення суду в цій частині не оспорюється.

Спір між сторонами виник з приводу розміру аліментів, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини.

Згідно статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Отже, право вибору способу стягнення аліментів належить виключно позивачеві у справі про стягнення аліментів, тобто ОСОБА_1 , яка визначила спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно частини 1-3 зазначеної статті СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1)наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

У відповідності до підпункту 3 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.

Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дитини мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Не погоджуючись з вимогами позову про стягнення аліментів у розмірі 10000 грн. та з рішенням суду в частині визначення розміру аліментів - 7500 грн. ОСОБА_3 вказував, що він як фізична особою - підприємець, не отримував дохід за 2022-2023 роки. Крім того зазначав, що визначений судом розмір аліментів у сумі 7500 грн. ставить його в скрутне матеріальне положення через неможливість сплачувати аліменти в явно завищеному розмірі і при відсутності у нього доходу чи заробітку.

За матеріалами справи відповідач інших осіб, які б передували на його утриманні на час звернення до суду та розгляду справи в судах немає, є працездатною особою, фізичною особою - підприємцем, займається перевезеннями вантажів, платником єдиного податку.

Відповідно до наданої інформацію з Управління ДПС у Миколаївській області він дійсно не отримував дохід у 2022-2023 роках.

Проте сама по собі відсутність доходу від підприємницької діяльності не свідчить про його незадовільний матеріальний стан та неспроможність сплачувати аліменти у розмірі визначеному судом.

Так, із матеріалів справи вбачається, що у власності ОСОБА_3 перебували - автомобіль DAF номерний знак до переоформлення НОМЕР_1 (після переоформлення НОМЕР_2 ); - напівпричеп Benalu номерний знак до переоформления НОМЕР_3 (після переоформлення НОМЕР_8); - напівпричеп Benalu номерний знак до переоформлення НОМЕР_4 , (після переоформлення НОМЕР_5 ); - автомобіль VOLVO номерний знак до переоформлення НОМЕР_6 , після переоформлення НОМЕР_7 , які за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 у липні 2023 року продав своїй матері ОСОБА_6 , про що зазначено в ухвалі Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2024 року у справі про поділ майна сторін. Проте відчуження відповідачем транспортних засобів своїй матір не підтверджує неможливість користування ними та отримання доходу від підприємницької діяльності з перевезення вантажів.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованої 08 листопада 2023 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1га кадастровий номер :06:000:0129 на території Кривобалківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області з цільовим призначанням для ведення особистого селянського господарства, земельну ділянку площею 2 га кадастровий номер :04:000:0580 на території Великосербулівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області з цільовим призначанням для ведення особистого селянського господарства, що вочевидь свідчить про можливість отримання ним доходу з цих земельних ділянок.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19) зроблено висновок, що «загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо). Саме тому лише той дохід, який збільшує майно платника аліментів, якщо тільки він прямо не звільнений від цього Переліком видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, має враховуватись під час визначення розміру аліментів. Натомість, грошовий дохід, який є просто еквівалентом відчуженого платником аліментів майна, не повинен враховуватись під час визначення розміру аліментів.

Отже, не зважаючи на відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, іншого права користування (оренди) на належні боржнику земельні ділянки, останній отримує дохід від користування цими ділянками, який збільшує його майно як платника аліментів, але останній ухиляється від надання достовірної інформації щодо цих доходів.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, правильно застосувавши наведенні вище положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, виходячи із того, що відповідач є працездатним, фізичною особою-підприємцем, має у власності земельні ділянки з цільовим призначення - для ведення особистого селянського господарства, інших утриманців не має, не заперечує свого обов`язку щодо сплати аліментів на дитину та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 7500 грн, що відповідає нормам закону та є достатнім для дитини відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати дитину.

В порушення положень статей 10, 81 ЦПК України відповідач не надав відомості про дійсний щорічний дохід, що свідчить про недобросовісність відповідача при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від надання належних та достовірних доказів щодо свого доходу.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Колегія суддів вважає, що вище приведені обставини справи свідчать про недобросовісність відповідача при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від утримання сина сторін у справі у розмірі, що відповідає їх інтересам, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку сина та достойного рівня його матеріального забезпечення.

Посилання апелянта на те, що сума присуджених до стягнення аліментів є завищеною, в порівнянні з рекомендованим розміром аліментів, який на час розгляду апеляційної скарги складає 3160 грн. колегія суддів відхиляє, адже факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батька від обов`язку по утриманню дитини.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив її права та права дитини на необхідний, достойний та достатній рівень його матеріального забезпечення для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_3 , подану адвокатом Медюком Олегом Олександровичем залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.