Провадження № 2/756/173/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Белоконної І.В.,

за участі секретаря - Харук М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним в частині покупця та визнання покупцем квартири, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 у жовтні 2021 року звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним (удаваним) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. 05.11.2018 за реєстровим № 3688 в частині покупця, визнавши при цьому покупцями квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 09.12.2004. У певний період часу в 2017-2018 роках у них з чоловіком виникли непорозуміння в сім`ї, сторони мали наміри розлучитися.

На початку вересня 2021 року під час прибирання квартири позивач виявила оригінали документів на квартиру, а саме: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , оформлених на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

Під час бесіди з ОСОБА_4 з`ясувалося, що квартира була придбана ним за їхні спільні кошти на ім`я ОСОБА_2 - підлеглого ОСОБА_4 , який на той час був генеральним директором ТОВ «Алсерт ІТ».

Позивач зазначає, що її чоловік ОСОБА_4 приховав від неї факт придбання квартири на сторонню особу, оскільки сторони мали наміри розлучитися. Зі слів чоловіка, він це зробив на випадок розлучення з ОСОБА_1 .

Від свого чоловіка позивач також дізналася, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 домовилися, що за першою вимогою ОСОБА_4 . ОСОБА_2 переоформить спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 . Вказане підтверджувалося розпискою, написаною ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 , яка в подальшому разом з документами зберігалася в сейфі офісу ТОВ «Алсерт ІТ», доступ до якого мали лише ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що в подальшому ОСОБА_2 шляхом обману заволодів квартирою, викрав розписку з сейфу, з роботи звільнився, на зв`язок не виходить, його місце перебування невідоме.

На підставі вказаного, за заявою ОСОБА_4 до Подільського УП ГУНП в м. Києві від 26.10.2021 зареєстровано кримінальне провадження № 0000251 за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України.

Та обставина, що ОСОБА_2 не міг придбати спірну квартиру за власні кошти підтверджується відсутністю будь-яких доказів про наявність у нього на рахунках цих коштів, довідками з податкової інспекції про доходи, які б давали змогу придбати квартиру АДРЕСА_1 за 40 000,00 доларів США.

У той же час, чоловік позивача ОСОБА_4 працював генеральним директором ТОВ «Алсерт ІТ», був засновником цього товариства, отримував дохід, який дозволяв йому придбання нерухомого та рухомого майна.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 листопада 2021 року за вищевказаним позовом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

25 січня 2022 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника надав відзив на позов, у якому у його задоволенні просив відмовити у повному обсязі. Свій відзив ОСОБА_2 мотивував тим, що спірна квартира була куплена ним особисто за власні грошові збереження. Таким чином, він є власником квартири, сплачує за неї комунальні послуги, несе тягар утримання майна, купував житло для себе, волевиявлення сторін було справжнім і відповідало волі як продавця, так і покупця, правочин не приховував під собою жодного іншого правочину і був спрямований на реальне настання наслідків, яким є власність відповідача.

24 жовтня 2022 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні 23.09.2024 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві.

Відповідач у судові засідання 11.06.2024, 19.06.2024, 23.09.2024 не з`явився, у той час як його явка визнавалася судом обов`язковою, про час та місце повідомлявся належним чином, доказів поважності неявки до суду не надав. Його представник надала заяву про розгляд справи без її участі.

Третя особа Приватний нотаріус КМНО Сташкова А.Г. у судове засідання 23.09.2024 не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання 23.09.2024 не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні 23.09.2024 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, що наведені у позовній заяві.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, суд убачає необхідним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з огляду на таке.

Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

09 грудня 2004 року між ОСОБА_4 (третя особа) та ОСОБА_1 (позивач) у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві укладено шлюб, про що складено актовий запис № 6.

Станом на день розгляду справи шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не розірвано.

Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд у Постанові від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21 вкотре зазначив, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Також у Постанові від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 Верховний Суд виснував, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як убачається з Договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3688, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, третя особа ОСОБА_3 05.11.2018 продав, а відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за ціною 1 120 000,00 грн, що еквівалентно 40 000,00 доларів США.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_4 в якості свідка повідомив, що реальним покупцем квартири АДРЕСА_1 є саме він, оскільки оригінал договору купівлі-продажу вказаної квартири після її придбання знаходиться саме у нього. Проте, задля уникнення співвласності його дружини ОСОБА_1 та відсутності ризиків поділу з останньою такого майна, що набуте у шлюбі, вирішив квартиру зареєструвати на свого помічника ОСОБА_2 , з яким на той час вже був знайомий 3 роки. Спірну квартиру ОСОБА_4 мав намір придбати для офісу і з метою пошуку відповідного майна звернувся до свого ріелтора ОСОБА_5 . У подальшому саме ОСОБА_4 у приватного нотаріуса розрахувався з власником ОСОБА_2 особистими коштами, а також з ріелтором за її послуги. Придбана квартира була без ремонту, у зв`язку з чим ОСОБА_4 також за власні кошти здійснив ремонтні роботи. За домовленістю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , останній за першою вимогою ОСОБА_4 мав переоформити спірну квартиру на його ім`я, у підтвердження чого склав відповідну розписку. Указана розписка разом з іншими документами зберігалася в сейфі офісу ТОВ «Алсерт ІТ», доступ до якого мали лише ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Згодом, ОСОБА_2 викрав з сейфу розписку з іншими документами, у зв`язку з чим ОСОБА_4 звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення ним шахрайства у великих розмірах.

На підтвердження своїх пояснень свідок надав суду оригінал Договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2018, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3688, а також фотознімки та платіжні документи ремонту спірної квартири.

Щодо звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_2 шахрайства у великих розмірах свідок надав суду копії зареєстрованого Подільським УП ГУНП в м. Києві від 26.10.2021 кримінального провадження № 0000251 за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України. Проте, суд звертає увагу, що в межах зазначеного кримінального провадження станом на день розгляду справи вина відповідача ОСОБА_2 не є встановленою.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні вказала, що ОСОБА_4 знає особисто багато років. У 2018 році він звернувся до неї, як ріелтора, для пошуку відповідного нерухомого майна для використання його в якості офісного приміщення. При укладенні договору купівлі-продажу у приватного нотаріуса КМНО Сташкової А.Г. був присутній ОСОБА_4 разом зі своєю довіреною особою ОСОБА_2 . Кошти за квартиру АДРЕСА_1 на користь продавця ОСОБА_3 у приміщенні нотаріуса сплачував ОСОБА_4 . Також останній сплатив за нотаріальні послуги та свідку за послуги ріелтора.

У судовому засіданні третя особа приватний нотаріус КМНО Сташкова А.Г. в якості свідка повідомила, що першочергово договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 вона готувала на ОСОБА_4 . Згодом останній їй повідомив, що бажає зареєструвати право власності на квартиру на свого співробітника ОСОБА_2 . Кошти за договором передавалися покупцю до реєстрації права власності. Також приватний нотаріус підтвердила факт перебування ріелтора ОСОБА_5 при укладенні правочину.

За ч. 2, 3 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З матеріалів справи та пояснень сторін у судовому засіданні установлено, що позивач, як дружина ОСОБА_4 , своєї нотаріально засвідченої згоди відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України на придбання квартири АДРЕСА_1 ні на ім`я свого чоловіка ОСОБА_4 , ні на ім`я будь-якої іншої особи не надавала.

За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

З пояснень свідків, зокрема осіб, що перебували у приватного нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2018 на ім`я ОСОБА_2 , убачається, що і покупець за договором (відповідач ОСОБА_2 ), і особа, яка сплачувала на користь продавця грошові кошти (третя особа ОСОБА_4 ) діяли недобросовісно, оскільки не могли не знати про те, що грошові кошти, за які була придбана спірна квартира належить подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На виконання вищевказаної процесуальної норми відповідач, будучи належним чином повідомленим про дати судових засідань, до того ж при визнанні його явки обов`язкової, про що було достеменно відомо його представнику, у судові засіданні не з`явився та не спростував обставини, що спірна квартира була придбана за кошти подружжя позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Також не надав пояснень, з яких підстав ремонт у спірній квартирі профінансовано і зроблено ОСОБА_4 та те, що оригінал договору купівлі-продажу знаходиться саме в останнього.

З матеріалів справи не вдається встановити, що ОСОБА_2 мав заощадження станом на 05.11.2018 для купівлі квартири вартістю 40 000,00 доларів США. Згідно відомостей ГУ ДПС у м. Києві від 05.10.2022 за період з 1 кварталу 2015 року по 4 квартал 2018 року ОСОБА_2 отримав дохід у загальному розмірі 9 201,38 грн. Доказів інших доходів за вказаний період суду не надано.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Суд уважає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 05.11.2018, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є удаваним, а отже недійсним з моменту його вчинення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносно сторін, регулюється правилами цього правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правочини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що зі змісту правочину.

Вказана позиція викладена у постанові Верхового Суду від 22.07.2020 у справі № 265/3310/17, в якій зазначено, що якщо при вирішенні спору про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно було справді куплено не зазначеним в договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

У п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01, п. 87) Європейський суд з прав людини зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява № 12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№ 70329/12, п. 37) Європейський суд з прав людини нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява № 10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява № 24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

Виходячи з вищенаведених положень щодо застосування принципу змагальності у цивільному процесі, суд акцентує увагу, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце судових засідань, враховуючи визнання судом його явки обов`язкової, знехтував своїми правами та обов`язками, не з`являвся жодного разу в судові засідання, не надав свої особисті пояснення щодо обставин справи, зокрема щодо того, хто дійсно був покупцем за Договором купівлі-продажу квартири від 05.11.2018 за реєстровим № 3688 та яка реальна мета укладення вказаного договору.

Натомість, у судовому засіданні з пояснень свідків установлено, що спірна квартира була придбана за рахунок грошових коштів третьої особи ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_1 , які в свою чергу є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Доказів протилежного суду не надано.

Відтак, беручи до уваги такі чинники як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону, суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. 05.11.2018 за реєстровим № 3688 в частині покупця є недійсним (удаваним), на підставі чого убачає правильним та необхідним визнати покупцями квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках.

З огляду на вищенаведене, керуючись ст. 2, 5, 12-13, 76, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити.

Визнати недійсним (удаваним) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. 05.11.2018 за реєстровим № 3688 в частині покупця.

Визнати покупцями квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 30 жовтня 2024 року.

Суддя,- Белоконна І.В.