ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року м.Суми

Справа №592/17932/23

Номер провадження 22-ц/816/1167/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2024 року у складі судді Ніколаєнко О.О., ухвалене в м. Суми, повний текст якого виготовлено 14 лютого 2024 року

в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі по тексту ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулося до суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги мотивувало тим, що 19 травня 2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено договір позики №2352887, відповідно до умов якого позикодавцем надано відповідачу у позику грошові кошти в сумі 11300,00 грн, строк позики до 18 червня 2021 року (30 днів), розмір процентів за користування позикою 1,99% від суми позики за кожен день користування. Розмір процентів за прострочену позику 1,01% від суми позики за кожен день з моменту прострочення. Договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Вказувало, що ТОВ «МАНІФОЮ» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку, проте відповідач своїх обов`язків не виконав та кошти не повернув.

10 вересня 2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу № 10-09/2021, за умовами клієнт відступив фактору права грошової вимоги за договором позики.

01 листопада 2023 року між ТОВ «Українські фінансові операції» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №01-11/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору право грошової вимоги за кредитним договором.

Станом на 08 листопада 2023 року заборгованість за кредитним договором відповідача склала: сума кредиту 11300 грн, сума процентів за користування кредитом 17989,60 грн, сума процентів за прострочену позику 5650 грн, всього 34939,60 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором в розмірі 34939,6 грн, інфляційні втрати в розмірі 12054,18 грн, 3 % річних в розмірі 2504,16 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та судовий збір.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2024 року позов ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за договором позики №2352887 від 19.05.2021 в розмірі 18046,10 грн. ( у тому числі: 11300 грн. - сума кредиту; 6746,10 грн. - сума процентів за користування кредитом), 1166,29 грн. - інфляційні втрати, 353,01 грн. -3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000, 00 грн. та судовий збір в розмірі 848,72 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, а судові витрати стягнути з відповідача.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що зазначений у договорі та паспорті позики електронний підпис одноразовим ідентифікатором «g02861» не може вважатися його електронним підписом без доказів його реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МАНІФОЮ» та надіслання ним одноразового ідентифікатора кредитору в підтвердження прийняття пропозиції укласти договір. Зокрема, доказів в підтвердження даних обставин матеріали справи не містять, як і не містять доказів належності саме йому номерів засобів зв`язку, використаних при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МАНІФОЮ».

Вказує, що матеріали справи не містять первинних документів про перерахування відповідачу грошових коштів за договором позики. Надана позивачем довідка ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 28 вересня 2023 року № 4174-ВП не містить даних про призначення переказу та його отримувача.

Також матеріали справи не містять доказів того, що платіжна картка № НОМЕР_1 , на яку перераховані грошові кошти, належить відповідачу, а за відсутності інформації про її повний номер неможливо встановити банк, який її видав.

Наголошує на тому, судом першої інстанції не враховано те, що він є військовослужбовцем та відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутні підстави для нарахування відсотків.

Від ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість та ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що доводи апеляційної скарги спростовані наявними у матеріалах справи доказами, судом першої інстанції докази у справі досліджено всебічно та надано їм належну оцінку. Також просило стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у апеляційній інстанції у розмірі 8000,00 грн.

ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» разом з відзивом на апеляційну скаргу подало до апеляційного суду клопотання про витребування доказів, а саме витребувати у АТ «Універсал банк» інформацію щодо підтвердження факту зарахування коштів 19 травня 2021 року на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , банком-емітентом якої є АТ «Універсал банк», у сумі 11300 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 2352887, за умовами якого позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти, а позичальник прийняв на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти і інші платежі, передбачені договором (а.с. 13).

Згідно з п.п. 2.3.1 - 2.3.4 договору: сума позики складає 11300,00 грн; строк позики: до 18 червня 2021 року (30 днів).

Відповідно до п. 2.4.3, 2.4.4 договору середньоденний розмір процентів за користування позикою базовий, фіксований 1,99 % від суми позики за кожен день користування позикою.

Пунктом п. 2.5 договору передбачено, що розмір процентів за прострочену позику фіксований: 1,01% від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою.

Відповідно до п. 3.1.3 договору у період прострочення позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою на позику, визначеною п.2.4.4.

Згідно з п. 3.2.1 проценти на прострочену позику нараховуються у випадку неналедного виконання позичальником зобов`язань за цим договором у розмірі, визначеному п. 2.5 Договору за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 4.1.1 договору позикодавець зобов`язаний перерахувати суму позики на вказані банківські реквізити позичальника.

Договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора.

Згідно з розрахунком до договору позики №2352887 від 19 травня 2021 року сума позики складає 11300,00 грн, відсотки за користування позикою - 6746,10 грн.

Відповідно до довідки ТОВ ФК ВЕЙ ФОР ПЕЙ від 28 вересня 2023 року №4174-ВП, 19 травня 2021 року було проведено успішний переказ коштів на картку клієнта в сумі 11300,00 грн на картковий рахунок позичальника номер картки НОМЕР_1 , код авторизації 2999487, номер транзакції в системі WayForPay 7dae7580-115b-4c54-821b-8tf32d58e677 (а.с. 9).

10 вересня 2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу № 10-09/2021, згідно з умовами якого ТОВ «МАНІФОЮ» відступило ТОВ «Українські фінансові операції» права грошової вимоги до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (а.с. 25-26).

Відповідно до витягу з реєстру боржників (додаток № 1 до договору факторингу № 10-09/2021 від 10 вересня 2021 року) ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики №2352887 на загальну суму 34 939,60 грн, у тому числі 11300 грн заборгованість за сумою позики, 17 989,60 грн заборгованість за процентами, 5650 грн заборгованість за процентами на прострочену суму позики (а.с. 9).

10 вересня 2021 року ТОВ «МАНІФОЮ» повідомило ОСОБА_1 на електронну адресу про відступлення права вимоги (а.с. 11).

01 листопада 2023 року між ТОВ «Українські фінансові операції» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 01-11/23-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Українські фінансові операції» відступило ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» право грошової вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників (портфель заборгованості) (а.с. 29).

Відповідно до витягу з реєстру боржників (додаток № 1 до договору факторингу № 01-11/23-Ф від 01 листопада 2023 року) ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики №2352887 на загальну суму 34 939,60 грн., у тому числі 11300 грн заборгованість за сумою позики, 17 989,60 грн заборгованість за процентами, 5650 грн заборгованість за процентами на прострочену суму позики (а.с. 12).

01 листопада 2023 року ТОВ «Українські фінансові операції» повідомило ОСОБА_1 на електронну адресу про відступлення права вимоги (а.с. 12).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не виконувалися зобов`язання щодо повернення позики та сплати процентів за користування позикою, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом в сумі 11300 грн, 6746,10 грн заборгованість за відсотками, а також інфляційні втрати в сумі 1166, 22 грн за період з липня 2021 року по 23 лютого 2022 року та 3% річних в сумі 353,01 грн за період з 19 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно із ст.ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, визначено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Таким чином, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 19 травня 2021 року укладено в електронній формі договір позики № 2352887, яким узгоджено розмір позики, строки її повернення, розмір відсотків за користування позикою.

ТОВ «МАНІФОЮ» виконало взяті на себе зобов`язання за вказаним договором позики та перерахувало на картку відповідача грошові кошти.

10 вересня 2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу № 10-09/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до боржників, в тому числі за договором позики № 2352887 від 19 травня 2021 року, укладеним між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 , у подальшому, 01 листопада 2023 року між ТОВ «Українські фінансові операції» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу №01-11/23-Ф, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Доказів погашення заборгованості за договором позики, як первісному кредитору ТОВ «МАНІФОЮ», так і ТОВ «Українські фінансові операції» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», відповідачем суду надано не було.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 18046,10 грн, у тому числі заборгованість за тілом в сумі 11300 грн, 6746,10 грн заборгованість за відсотками, а також інфляційні втрати в сумі 1166, 22 грн за період з липня 2021 року по 23 лютого 2022 року та 3% річних в сумі 353,01 грн за період з 19 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року, оскільки відповідач належним чином, в установлений договором строк та на умовах, визначених в договорі, не виконав свої зобов`язання щодо повернення позики.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про відсутність обов`язку сплати процентів за користування кредитом йому, як військовослужбовцю, оскільки частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, яка була чинна на час нарахування відсотків за договором, визначено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Як убачається з довідки Південного відділу з питань запобігання та виявлення корупції Міністерства оборони України від 28 грудня 2023 року ОСОБА_1 з 14 травня 2021 року по теперішній час перебуває на військовій службі у відділі, проте сам факт перебування відповідача на військовій службі у період дії договору позики не є передбаченою наведеною нормою підставою для звільнення його від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що зазначений у договорі та паспорті позики електронний підпис одноразовим ідентифікатором не може вважатися його електронним підписом без доказів його реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МАНІФОЮ» та надіслання ним одноразового ідентифікатора кредитору в підтвердження прийняття пропозиції укласти договір, оскільки вказаний договір підписаний відповідачем електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету

У свою чергу, матеріали справи не містять і відповідачем суду не надано доказів того, що його персональні дані (копія паспорта громадянина України, РНОКПП, місце проживання, реквізити банківської картки, на яку первісним кредитором здійснено перерахування позичених грошових коштів), були використані неправомірно для укладення договору позики від його імені, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Також слід звернути увагу на те, що відповідач до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно його шахрайських дій не звертався, як і не оскаржував правомірність укладеного договору.

Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Отже, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів вважає, що не підлягає розгляду апеляційним судом клопотання про витребування доказів, зокрема інформації у АТ « Універсалбанк» щодо підтвердження факту зарахування 19 травня 2021 року на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 грн, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведене, зазначене клопотання про витребування доказів не може бути прийнято судом апеляційної інстанції, оскільки при зверненні до суду із позовом позивач із таким клопотанням до суду не звертався, а при подачі апеляційної скарги не навів причин, які це унеможливили.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» просило стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представником ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» - адвокатом Крюковою М.В., на підтвердження розміру понесених позивачем судових витрат, було надано суду договір про надання професійної правової допомоги в №07/07-2022 від 07 липня 2022 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» - адвокатом Крюковою М.В.

За умовами договору адвокат зобов`язався надати правову допомогу клієнту, зокрема щодо представлення прав та інтересів при розгляді справи в судах. Факт наданих послуг підтверджується звітом про надання правової допомоги.

Згідно з звітом від 17 липня 2024 року про надання правової допомоги згідно договору № 07/07-2022 від 07 липня 2022 року адвокатом надано клієнту наступну правовому допомогу: правова експертиза документів та складання апеляційної скарги у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 , подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, вартість 8000,00 грн.

Згідно з платіжною інструкцією від 17 липня 2024 року, ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» сплачено на користь адвоката Крюкової М.В. 8000,00 грн.

Враховуючи складність справи та обсяг необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на складання відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 4000 грн, понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 4000 гривень 00 копійок, понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов