Справа № 212/7455/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - Чайкіна І.Б., присяжних Козлова О.О., Костючок В.Б., за участю секретаря Крутиголови В.О., заявника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі справу за заявою ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, зацікавлена особа: Виконавчий комітет Покровської районної у місті Кривому Розі ради,

ВСТАНОВИВ:

До суду 25 липня 2024 року надійшла заява ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, зацікавлена особа: Виконавчий комітет Покровської районної у місті Кривому Розі ради.

В обґрунтування заяви зазначено, що заявник ОСОБА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_1 разом зі своїми двома неповнолітніми дітьми - дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на його утриманні. З матір`ю дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2010 по 2021 рік, після чого шлюб був розірваний.

В квітні 2023 року колишня дружина ОСОБА_4 з місця проживання зникла. При цьому разом з ОСОБА_4 з квартири зникли всі гроші, речі дітей, а також всі ювелірні прикраси. Оскільки заявник самостійно не зміг найти ОСОБА_4 в місті, був змушений звернутися з заявою про її розшук до Відділення поліції № 3 Криворізього РУП ГУНП в Дніпропетровській області З 01 травня 2023 року до теперішнього часу мати дітей ОСОБА_4 знаходиться в розшуку як особа, що втратила зв`язок з рідними. Поліцією місце знаходження ОСОБА_4 не встановлено. що підтверджується довідками № 45.3/2-2710 від 09.05.2023 у. та № 45.3/3327 від 03.06.2024 року. виданих Віпліленням поліції № 3 Криворізього РУП ГУНП в Дніпропетровській області.

На підставі викладеного, просив суд визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 безвісно відсутньою.

Ухвалою суду від 26 липня 2024 року заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку окремого провадження.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримав за викладених у ній обставин, пояснив, що він з дітьми хоче виїхати за кордон і розпочати нове життя.

Представник заінтересованої особи виконавчого комітету Покровської районної у місті ради м. Кривий Ріг у судове засідання не з`явився, про причин неявки суд не повідомив.

Суд, заслухавши заявника, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у сукупності, дійшов до такого висновку.

Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Так, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17).

Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 22 липня 2021 року у цивільній справі № 212/3522/21, шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 який зареєстровано 12 лютого 2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 68 розірвано. Рішення набрало законної сили 25.08.2021 року(а.с. 5).

Згідно із відомостями Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону у період з 08.11.2017 по 11.09.2024, ОСОБА_4 державний кордон не перетинала.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають доньок ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 про що свідчать свідоцтва про народження кожної дитини (а.с. 6-7).

ОСОБА_1 звертався 01.05.2023 року та 24.05.2024 року звертався до ВП № 3 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області щодо встановлення місцезнаходження ОСОБА_4 , відповідно до яких остання за адресою: АДРЕСА_1 не мешкає (а.с. 9-10).

Відповідно до інформації щодо місця проживання від 30.07.2024 року ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 17 вересня 2008 року по теперішній час.

На запит суду ВП № 3 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області 22 серпня 2024 року повідомлено, що під час перевірки за всіма обліками ОСОБА_4 заяв на оголошення у розшук останньої встановлено не було. ОСОБА_4 до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, у розшуку не перебуває.

За ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

За своїм змістом стаття 43 ЦК України передбачає з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

Згідно зі ст.ст. 305 , 306 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцем знаходження її майна. У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, яка пропала безвісти.

Відповідно до імперативних положень ч. 5 та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус судді» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, про розгляді даної справи суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються розгляду справ про визнання особи безвісно відсутньою. Так, 22.11.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №225/882/17, провадження № 61-34068св18 підтвердив правові позиції стосовно підстав для визнання особи безвісно відсутньою. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.05.2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Звертаючись до суду з заявою про визнання особи безвісно відсутньою, заявник повинен довести наявність всіх вищевказаних обставин, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Визнання особи безвісно відсутньою має широке коло правових наслідків, тому мають бути вжитті всі заходи для з`ясування обставин зникнення особи, заходи щодо її розшуку.

Процес розшуку безвісно відсутніх осіб регулюється такими нормативно-правовими актами законодавчого рівня, як Кримінальний кодекс України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Закони України «Про Національну поліцію» та «Про оперативну-розшукову діяльність».

Законом України «Про Національну поліцію» визначено, що одним із повноважень поліції є розшук безвісно зниклих осіб, початок розшуку безвісно зниклих осіб є підставою для відкриття кримінального провадження. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» інформація про безвісно зниклу особу є підставою для здійснення оперативно-розшукової діяльності.

В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що на підставі поданої ОСОБА_1 заяви до Відділення поліції № 3 КРУП ГУН в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження за фактом зникнення ОСОБА_4 , заведена оперативно-розшукова справа, за результатом якої не вдалось відшукати ОСОБА_4 або наявні інші результати розшуку.

Суд зазначає, що згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги; місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги;

Вільний вибір місця проживання чи перебування це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати (абз. 3 ст. 3 Закону).

Посилання заявника на неотримання ним відомостей від ОСОБА_4 про теперішнє місце її проживання або перебування, відсутність спілкування з нею та їх спільних доньок, втрата будь-якого зв`язку з ОСОБА_4 , не участь її у вихованні та утриманні доньок, не є підтвердженням безвісної відсутності особи, оскільки не є тими безумовними обставинами, які згідно ст. 43 ЦК та ст. 306 ЦПК України дають підстави для визнання особи безвісно відсутньою. Решта доводів заявника також правового значення для вирішення справи не мають.

Згідно з ч.1 ст. 307 ЦПК України суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи внутрішніх справ або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме.

Можливості встановити вказані відомості суд не мав через відсутність даних про них, яких заявником надано не було.

Причини визнання особи безвісно відсутньою, наведені заявником, а саме щодо вільного переміщення дітей через державний кордон України, оформлення заявником правового статусу для отримання соціальної допомоги від держави, а також здійснення інших оформлень для призначення офіційних соціальних виплат не можна визнати юридично поважними для задоволення заяви, оскільки не є для заявника перешкодою у реалізації суб`єктивних прав або виконання обов`язків.

Суд зазначає, що метою судового розгляду за заявою про визнання громадянина безвісно відсутнім є встановлення фактів, що мають юридичне значення, а не опосередкований спосіб вирішення питань у той час, як для вирішення таких питань може бути передбачений інший процесуальний порядок.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як випливає з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 у зв`язку із відсутністю підстав для визнання особи безвісно відсутньою, оскільки вони не обґрунтовані з точки зору необхідності встановлення такого статусу особи та не підтверджуються достатніми доказами, що не викликають сумнівів у своїй повноті та доведеності.

Статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Керуючись ст. 43 ЦК України, ст.ст. 4,13, 76-78, 81, 89, 263-265, 268, 273, 293, 305, 306 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, зацікавлена особа: Виконавчий комітет Покровської районної у місті Кривому Розі ради відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 24 вересня 2024 року.

Суддя: І. Б. Чайкін

Присяжні О.О.Козлова

В.Б. Костючок