Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1146/20
Провадження № 2/382/10/24
РІШЕННЯ

Іменем України

19 вересня 2024 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

за участю секретаря Захарук Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Яготин Київської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В., про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, визнання права власності на частку земельної ділянки та виділення в натурі частки земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі представника ОСОБА_4 звернувся до Яготинського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В., про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, визнання права власності на частку земельної ділянки та виділення в натурі частки земельної ділянки, в котрій зазначено, що позивач на підставі договору купівлі - продажу від 25 вересня 1998 року є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Яготинського районного суду Київської області від 31 липня 2014 року (справа № 382/1021/14-ц), яким поділено в натурі житловий будинок за АДРЕСА_2 , а також припинено право спільної часткової власності, ОСОБА_1 є власником окремого житлового будинку за № 17-а (виділена частка в натурі 39/100, ідеальна частка 1/3), тобто являється єдиним власником об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 41,1 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: частина сараю «В» сарай «в», погріб з шийкою «Г», частка огорожі №3, 1/2 частка огорожі № 4, 1/2 частка водопроводу № 5, 1/2 частка вимощення № І.

Інша виділена в натурі частка 61/100, ідеальна частка 2/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, належала на праві спільної власну ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 . Право спільної часткової власності на розподілене нерухоме майно між сторонами припинено. Питання щодо земельної ділянки в судовому порядку не вирішувалося. Право власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт житлової нерухомості 26 вересня 2014 року було зареєстровано реєстраційною службою Яготинського районного управління юстиції Київської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: № 719289.

Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності на нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) індексний номер 27557579 від 01.10.2014.

Рішенням Яготинської міської ради Київської області від 16 вересня 2017 року №151 частині житлового будинку за АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 .

Іншій частині житлового будинку, яка належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 була присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_3 .

Як вбачається з довідки Яготинської міської ради від 20 лютого 2019 року №17 згідно записів земельно-кадастрової книги № 11 за № 97 земельної ділянки, загальною площею 0, 1471 га з яких: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0, 10 га. Для ведення особистого селянського господарства 0, 0471 га. що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , передана у власність згідно державного акту № 807 від 17 грудня 1999 року ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В той час, коли на день видачі державного акту на спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд власникам житлового будинку на якій він розташований, були: ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - в рівних частках, тобто по 1/3 частці.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Спадкоємцем після її смерті, відповідно до заповіту, посвідченого 13 березня 2010 року державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори Тищенко І.В., реєстровий № 2-203, являється ОСОБА_3 , а також донька померлої - ОСОБА_2 (обов`язкова частка).

09 листопада 2018 року відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5

21 липня 2020 року відповідачі по справі отримали Свідоцтва про право на спадщину за реєстровими №№ 1021, 1023 на спірну земельну ділянку площею 0,10 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :08:043:0046.

ОСОБА_1 , як власник житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , позбавлений можливості в повній мірі користуватися і розпоряджатися належним на праві власності майном, а відповідачі по справі відмовляються будь-яким чином вирішити питання щодо виділу в натурі земельної ділянки, що негативно позначається на бажанні ОСОБА_1 у подальшому відчужити (подарувати) належне йому майно своїм дітям.

Таким чином, враховуючи вимоги ст.ст.328, 1301, 15, 16, 317, 377, 316, 319, 367, 370 ЦК України, ст.ст.152, 155, 158, 120, 125, 358 ЗК України, ст.ст.14, 21, 24, 41, 42 Конституції України, просив визнати державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ- КВ №033118, загальною площею 0,1471 га, з яких: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,0471 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що виданий 17 грудня 1999 року на ім`я ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , недійсним, скасувавши його реєстрацію в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 807 від 17.12.1999 р.. Визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, виданих 21.07.2020 приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області, ОСОБА_6 , зареєстрованих в реєстрі за №№ 1021, 1023, після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 0,10 га, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :08:043:0046, скасувавши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53226164 від 21.07.2020 р. державного реєстратора: приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Київської області, ОСОБА_6 , номер запису про право власності 37409631 та припинивши речове право на земельну ділянку, а саме: право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,10 га, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :08:043:0046, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Виділити в натурі ОСОБА_1 1/3 частку земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :08:043:0046, припинивши право спільної часткової власності на дану земельну ділянку.

Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 11 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, визначено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень. Зобов`язано приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу направити до Яготинського районного суду Київської області копію спадкової справи відкритої до майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

06.10.2020 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив з котрого вбачається, що ОСОБА_3 повністю не визнає позовні вимоги, які є необгрунтованими, безпідставними та такими, що подані після спливу позовної давності.

Відзив обгрунтовано тим, що 08.09.1999 р. між ОСОБА_7 як власником на той час земельної ділянки розміром 0,1471 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , а також і як Продавцем, та ОСОБА_5 як Покупцем був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки.

Одночасно 08.09.1999 р. цей договір був посвідчений ОСОБА_8 приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрований в реєстрі за № 2131.

Відповідно до умов цього договору Продавець продав а Покупець купив вищевказану земельну ділянку, продаж цей вчинений за 2000 гривень (дві тисячі гривень) які гроші одержані продавцем до підписання цього договору.

Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі рішення виконкому Яготинської міської Ради № 9 від 11.08.1998 р. Земельна ділянка була надана для будівництва та обсуговування житлового будинку - 0,10 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,0471 га.

Державний акт на право приватної власності на землю, виданий Яготинською міською Радою 03.11.1998 р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 569.

В зв`язку з укладенням нею як Покупцем вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1471 га ОСОБА_5 , тобто як власник вищевказаної земельної ділянки, отримала, виданий Яготинською міською Радою, Державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 807 від 17.12.1999 р.

Вказаний Державний акт має запис про те, що він виданий на підставі Договору купівлі-продажу № 2131 від 08.09.1999 р.

ОСОБА_1 звернувся до Яготинського районного суду Київської області у справі № 382/1021/14-ц за Вх. № 3454 з позовною заявою від 08.05.2014 р. про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Тобто про поділ в натурі житлового будинку АДРЕСА_2 з одноквартирного в двоквартирний.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 31.07.2014 р. у справі № 382/1021/14-ц вказаний позов ОСОБА_1 був задоволений та рішення суду вступило в закону силу 10.08.2014 р.

При цьому у 2014 р. позивач ОСОБА_1 надав суду до матеріалів справи № 382/1021/14-ц копію више вказаного Державного акту на право приватної власності ОСОБА_5 на вищевказану земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 807 від 17.12.1999 р. з записом в ньому про те, що він виданий на підставі Договору купівлі-продажу № 2131 від 08.09.1999 р.

В матеріалах цивільної справи № 382/1021/14-ц зазначена копія Державного акту на право приватної власності на землю знаходиться як сторінки №№ 25-26, про що також свідчить опис матеріалів вказаної справи.

Таким чином, навіть і станом на 2014 р., ОСОБА_1 вже знав про наявність Державного акту на право приватної власності ОСОБА_5 на вищевказану земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 807 від 17.12.1999 р. з записом в ньому про те, що він виданий на підставі Договору купівлі-продажу № 2131 від 08.09.1999 р.

Тобто ОСОБА_1 не тільки міг довідатися про такі Державний акт та договір купівлі-продажу земельної ділянки а й навіть станом на 2014 р. вже довідався про них.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 14 Закону України від 25.06.1991 р. «Про систему оподаткування» (у редакції від 18.02.1997 р., із змінами), який діяв в Україні до 01.01.2011 р., до загальнодержавних належать такі податки, збори (обов`язкові платежі): плата за землю (земельний податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності).

Питання плати за землю у зазначений період часу було врегульовано Законом України від 03.07.1992 р. «Про плату за землю» (із змінами).

Відповідно до п.п. 9.1.10. п. 9.1. ст. 9 Податкового кодексу України, якій діє з 01.01.2011 р., до загальнодержавних належать такі податки та збори: плата за землю.

Питання плати за землю починаючи з 01.01.2011 р. врегульовано розділом XIII цього Кодексу.

Відповідно до вказаних законів та Кодексу платниками цього податку є власники земельних ділянок.

Разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 25.09.1998 р. придбав у спільну часткову власність житловий будинок АДРЕСА_2 з надвірними спорудами.

Починаючи з 25.09.1998 р. та до цього часу ОСОБА_1 жодного разу не сплатив плату за землю (земельну ділянку), на якій розташований зазначений житловий будинок з надвірними спорудами.

Отже, внаслідок викладеного, починаючи з 25.09.1998 р. та до цього часу ОСОБА_1 знав та знає про те, що він не повинен був сплачувати плату за землю так як він не був та ні є власником вищевказаної земельної ділянки.

Також внаслідок викладеного, якщо ОСОБА_1 , навіть і за відсутності у даному випадку підстав для цього, вважає, що відсутністю у нього права власності на вищевказану земельну ділянку порушені його право та інтерес то він повинен був звернутися з позовною заявою до суду у межах позовної давності, яка відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином, враховуючи вищевикладене у п. 2.1, п. 2.2. розділу 2 цього відзиву, то у даному випадку позовна давність сплила через три роки після 25.09.1998 р., тобто сплила ще 25.09.2001 р., та у будь-якому випадку вона сплила не пізніше 08.05.2017 р., тобто через три роки після подання 08.05.2014 р. ОСОБА_1 до Яготинського районного суду Київської області у справі № 382/1021/14-ц. позовної заяви та копії вищевказаного Державного акту про право приватної власності ОСОБА_5 на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного я як відповідач у справі № 382/1146/20 в даному відзиві робить таку заяву та заявляє про застосування Яготинським районним судом Київської області позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 .

Окремо зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат відсутній.

Також заперечує заявлений позивачем ОСОБА_1 розрахунок суми судових витрат, в тому числі і через збирання ним доказів в порушення Яготинським районним судом Київської області позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1

01.10.2020 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив з котрого вбачається, що ОСОБА_2 повністю не визнає позовні вимоги, які є необгрунтованими, безпідставними та такими, що подані після спливу позовної давності.

Відзив обгрунтовано тим, що 08.09.1999 р. між ОСОБА_7 як власником на той час земельної ділянки розміром 0,1471 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , а також і як Продавцем, та ОСОБА_5 як Покупцем був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки.

Одночасно 08.09.1999 р. цей договір був посвідчений ОСОБА_8 приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрований в реєстрі за № 2131.

Відповідно до умов цього договору Продавець продав а Покупець купив вищевказану земельну ділянку, продаж цей вчинений за 2000 гривень (дві тисячі гривень) які гроші одержані продавцем до підписання цього договору.

Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі рішення виконкому Яготинської міської Ради № 9 від 11.08.1998 р. Земельна ділянка була надана для будівництва та обсуговування житлового будинку - 0,10 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,0471 га.

Державний акт на право приватної власності на землю, виданий Яготинською міською Радою 03.11.1998 р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 569.

В зв`язку з укладенням нею як Покупцем вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1471 га ОСОБА_5 , тобто як власник вищевказаної земельної ділянки, отримала, виданий Яготинською міською Радою, Державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 807 від 17.12.1999 р.

Вказаний Державний акт має запис про те, що він виданий на підставі Договору купівлі-продажу № 2131 від 08.09.1999 р.

ОСОБА_1 звернувся до Яготинського районного суду Київської області у справі № 382/1021/14-ц за Вх. № 3454 з позовною заявою від 08.05.2014 р. про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Тобто про поділ в натурі житлового будинку АДРЕСА_2 з одноквартирного в двоквартирний.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 31.07.2014 р. у справі № 382/1021/14-ц вказаний позов ОСОБА_1 був задоволений та рішення суду вступило в закону силу 10.08.2014 р.

При цьому у 2014 р. позивач ОСОБА_1 надав суду до матеріалів справи № 382/1021/14-ц копію више вказаного Державного акту на право приватної власності ОСОБА_5 на вищевказану земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 807 від 17.12.1999 р. з записом в ньому про те, що він виданий на підставі Договору купівлі-продажу № 2131 від 08.09.1999 р.

В матеріалах цивільної справи № 382/1021/14-ц зазначена копія Державного акту на право приватної власності на землю знаходиться як сторінки №№ 25-26, про що також свідчить опис матеріалів вказаної справи.

Таким чином, навіть і станом на 2014 р., ОСОБА_1 вже знав про наявність Державного акту на право приватної власності ОСОБА_5 на вищевказану земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 807 від 17.12.1999 р. з записом в ньому про те, що він виданий на підставі Договору купівлі-продажу № 2131 від 08.09.1999 р.

Тобто ОСОБА_1 не тільки міг довідатися про такий Державний акт та договір купівлі-продажу земельної ділянки а й навіть станом на 2014 р. вже довідався про них.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 14 Закону України від 25.06.1991 р. «Про систему оподаткування» (у редакції від 18.02.1997 р., із змінами), який діяв в Україні до 01.01.2011 р., до загальнодержавних належать такі податки, збори (обов`язкові платежі): плата за землю (земельний податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності).

Питання плати за землю у зазначений період часу було врегульовано Законом України від 03.07.1992 р. «Про плату за землю» (із змінами).

Відповідно до п.п. 9.1.10. п. 9.1. ст. 9 Податкового кодексу України, якій діє з 01.01.2011 р., до загальнодержавних належать такі податки та збори: плата за землю.

Питання плати за землю починаючи з 01.01.2011 р. врегульовано розділом XIII цього Кодексу.

Відповідно до вказаних законів та Кодексу платниками цього податку є власники земельних ділянок.

Разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 25.09.1998 р. придбав у спільну часткову власність житловий будинок АДРЕСА_2 з надвірними спорудами.

Починаючи з 25.09.1998 р. та до цього часу ОСОБА_1 жодного разу не сплатив плату за землю (земельну ділянку), на якій розташований зазначений житловий будинок з надвірними спорудами.

Отже, внаслідок викладеного, починаючи з 25.09.1998 р. та до цього часу ОСОБА_1 знав та знає про те, що він не повинен був сплачувати плату за землю так як він не був та ні є власником вищевказаної земельної ділянки.

Також внаслідок викладеного, якщо ОСОБА_1 , навіть і за відсутності у даному випадку підстав для цього, вважає, що відсутністю у нього права власності на вищевказану земельну ділянку порушені його право та інтерес то він повинен був звернутися з позовною заявою до суду у межах позовної давності, яка відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином, враховуючи вищевикладене у п. 2.1, п. 2.2. розділу 2 цього відзиву, то у даному випадку позовна давність сплила через три роки після 25.09.1998 р., тобто сплила ще 25.09.2001 р., та у будь-якому випадку вона сплила не пізніше 08.05.2017 р., тобто через три роки після подання 08.05.2014 р. ОСОБА_1 до Яготинського районного суду Київської області у справі № 382/1021/14-ц. позовної заяви та копії вищевказаного Державного акту про право приватної власності ОСОБА_5 на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного відповідач у справі № 382/1146/20 в даному відзиві робить таку заяву та заявляє про застосування Яготинським районним судом Київської області позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1

16.10.2020 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив з котрого вбачається, що відповідно до правової позиції ВСУ, викладеної у справі за №6-253цс16 від 13 квітня 2016р., за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки на якій розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод а право користування - на підставі договору оренди.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, ЯКІ не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить праве користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю І споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли яво на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак Кельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Стаття 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі також передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку Назначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і здобувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення | правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання юрмами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість ( Позиція ВСУ/КЦС у справі "463/1696/15-ц від 04.02.19 р.).

Таким чином, за ОСОБА_1 зберігається право володіння земельною ділянкою, тобто на тих самих умовах як і у попереднього власника об`єкта нерухомості. А одноосібне набуття у 1999 році ОСОБА_5 , як співвласником нерухомого майна, права власності на земельну ділянку позбавляє позивача можливості ефективно здійснити майнове право, що може бути реалізовано у вигляді «права володіння земельною ділянкою», використання якої є невід`ємною складовою ефективного здійснення ним права власності на нерухоме майно.

Правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини (далі стаття 1 Першого протоколу), яка, як і практика Європейського Суду з прав людини застосовуються як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ). При цьому згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» може означати «існуюче майно» або «активи», включаючи «права вимоги», стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункти 32-35 рішення у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»).

Право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в «автономному значені», воно не зводиться до права власності на речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Так само як і речі, деякі інші права, що мають майновий характер, можуть розглядатися як «майнові права» і, отже, як «майно» (пункт 129 рішення у справі «Броніовськи проти Польщі»).

Зокрема, вказана стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам - вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій (пункт 61 рішення у справі «Єпорронґ і Льоннрот проти Швеції»),

При вирішення питання про застосування або незастосування строку позовної давності є важливим аспектом права на справедливий судовий розгляд і стосується обґрунтованості судового рішення і охоплюється змістом статті 6 Конвенції.

В своїй прецедентній практиці Європейський Суд звертає увагу, що строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних сторін від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, про могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу».

Особливості правовідносин між сторонами у даній справі вказують на те, що позивач не міг передбачити юридичні наслідки своєї поведінки, що було викликано в тому числі діями ОСОБА_5 , що свідчать про порушення нею прав інших співвласники житлового будинку.

Дані обставини свідчать про відсутність пропущення строку позовної давності з сторони позивача, а поширення в даному випадку строку позовної давності на правовідносини між сторонами не буде узгоджуватись з принципом правової визначеності та гарантіями статті 6 Конвенції.

З врахуванням викладеного вважає, що відзив підлягає відхиленню в повному обсязі через його необґрунтованість і надуманість.

21.10.2020 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшли заперечення з проханням відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

27.10.2020 року на адресу суду від ОСОБА_3 надійшли заперечення з проханням відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Заперечення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обгрунтовано тим, що відповідно до ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р., діяв до 01.01.2002 р.) було встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Договір від 25.09.1998 р. купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не містить положень про те, що при переході права власності на будівлю покупцям переходить і право власності на земельну ділянку.

В іншому випадку це було б шкодою для продавця будинку у розмірі окремої вартості належної йому земельної ділянки.

Також це було б за рахунок продавця безкоштовним отриманням земельної ділянки покупцем будинку для чого у цьому випадку об`єктивно не має відповідних (економічних) підстав.

Таким чином у вищезазначеному Договорі від 25.09.1998 р. передбачено про інше ніж про перехід (в т.ч. безкоштовний) права власності на земельну ділянку покупцям будинку.

Позивач ОСОБА_1 , укладаючи та підписуючіи25.09.1998 р. як «Покупець» вказаний договір купівлі-продажу будинку, бачив його зміст, в якому йдеться виключно тільки щодо цього будинку.

Внаслідок зазначених обставин вже у цей день він розумів та погодився з тим, що за вказаним договором не придбав у свою власність земельну ділянку, в тому числі і тому, що коштів за її він нікому не сплачував.

Таким чином позивач ОСОБА_1 не виконав свого, передбаченого ч. З ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, обов`язку одночасно та не довів про наступне.

Позивач ОСОБА_1 викладеним у його позові та у відповіді на відзив не надав доказів щодо наявності підстав для безоплатної передачі іншою особою йому у власність земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 не надав доказів наявності правового зобов`язання для іншої особи, власника вищевказаної земельної ділянки, на шкоду своїм майновим правам та інтересам, безоплатно передати її ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 не надав доказів того, що він мав право безоплатно отримати у свою власність зазначену земельну ділянку від попереднього власника з завданням матеріальної шкоди останньому у розмірі вартості земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності . Право приватної власності є непорушним.

Таким чином станом на 1998 р. право приватної власності власника вищевказаної земельної ділянки були захищені вказаними положеннями Основного закону України (Конституції), а всі твердження позивача ОСОБА_1 в його позові та відповіді на відзив суперечать наведеним положенням Конституції України, не відповідають фактичним обставинам справи.

Позивач ОСОБА_1 , під час укладення ним 25.09.1998 р. договору купівлі-продажу вищевказаного будинку та й у подальшому, не уклав з власником зазначеної земельної ділянки або умову у цьому договорі від 25.09.1998 р. або окремий договір про продаж продавцем та придбання ним ( ОСОБА_1 ) у власність цієї земельної ділянки. Відповідно її вартість він не оплатив, хоча не був позбавлений такого права.

Позивач ОСОБА_1 з самого початку після придбання будинку звертався до ОСОБА_5 як до власниці вищевказаної земельної ділянки для отримання її дозволу на використання ним частини цієї землі.

ОСОБА_9 .П такий дозвіл надавала після чого ОСОБА_1 здійснював на зазначеної земельної ділянці ведення підсобного господарства.

Зазначене також доводить освідченість позивача ОСОБА_1 ще станом на 1998 р. про те, що вищевказана земельна ділянка йому на праві власності не належить, а відтак то також ще раз доводить сплив позовної давності у даному випадку.

Окремо хочу зазначити, що ОСОБА_1 також і не оплачував покупку будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а це повністю робила особисто ОСОБА_5 власним коштом, яка перед цим для розрахунку за будинок продала належну їй квартиру у АДРЕСА_4

Вважають безпідставним посилання позивача ОСОБА_1 у його відповіді на відзив на ст. 377 ЦК України та ст. 120 Земельного кодекса України (2001 р.) (їх цитування), так як зазначені правові акти станом на 1998-1999 р.р. не були прийняті та відповідно не діяли.

При цьому положення ст. 120 Земельного кодексу (2001 р.) є іншими у порівнянні з положенням ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.).

Вбачають, що обрані позивачем ОСОБА_1 у його відповіді на відзив посилання на практику Європейського суду з прав людини є такими, що підтверджують необхідність застосування позовної давності при її спливі, що є обгрунтованим.

Заперечують щодо заявленного позивачем ОСОБА_1 розміру судових витрат та попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат відсутній.

Просили суд повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

22.12.2020 року від представника відповідачів на адресу суду надійшли заперечення відповідно до ст.ст. 58,60,180 ЦПК України.

Заперечення обгрунтовано тим, що в даному випадку Державний акт на право приватної власності на землю був виданий ОСОБА_7 . Яготинською міською Радою 03.11.1998 р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 569.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення Земельного кодексу України (1990 р.), при здійсненні 25.09.1998 р. продажу належного їй будинку по АДРЕСА_2 покупцям цього будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 то продавець будинку ОСОБА_7 у цей момент (25.09.1998 р.) не була власником земельної ділянки розміром 0,1471 га.

У зв`язку з викладеним, через відсутність у продавця будинку ОСОБА_7 станом на 25.09.1998 р. (дата купівлі-продажу зазначеного будинку) права власності на земельну ділянку розміром 0,1471 га, то відповідно не могли були бути застосовані та реалізовані та відповідно не застосовані і не реалізовані положення ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.) про те, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни ії цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Позивач ОСОБА_1 не подав доказів того, що, по перше, вищезазначена земельна ділянка станом на дату 25.09.1998 р. належала ОСОБА_7 на праві власності та, по друге, таке право власності перейшло 25.09.1998 р. від ОСОБА_7 до нього ( ОСОБА_1 ) як до покупця будинку.

Після набуття 03.11.1998 р. ОСОБА_7 права власності на вказану земельну ділянку то позивач ОСОБА_1 міг купити її у ОСОБА_7 повністю або її частину але нічого для цього не робив (не зробив). Тобто він мав можливість але не придбав (не захотів), цю земельну ділянку (її частину) у її власника з проведенням розрахунку за кошти та відповідно не вимагав оформлення на себе земельних прав, і тому не здійснив її оформлення на себе.

При цьому законодавство не містить вказівки на можливість у період часу починаючи з 03.11.1998 р. і до 08.09.1999 р. (дата купівлі земельної ділянки ОСОБА_5 ) змусити позивача ОСОБА_1 поза його волевиявленням до дій з такої купівлі земельної ділянки (її частки) у ОСОБА_7 та з такого її оформлення.

На даний час, звернувшись до суду з позовом у справі № 382/1146/20, позивач ОСОБА_1 таким чином намагається в інший спосіб, а саме безоплатно отримати у свою власність частину земельної ділянки, яка мала та і на даний час має законних власників, які придбали (набули у свою власність) її на правових підставах відповідно до закону.

Тобто вважає, що замість того, щоб після 03.11,1998 р. купити цю земельну ділянку або її частину у її власника - ОСОБА_7 , але чого він не став робити у той час за власним рішенням, замість цього на даний час позивач ОСОБА_1 вирішив отримати її безоплатно та за рахунок її законного власника - відповідача 2 ОСОБА_3 , позбавивши таким чином останнього його законного права на частку земельної ділянки.

Відповідно до ч, 5, ч. 6 ст. 13 Закону України від 02.06.2016 р. «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами) передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Також відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 19.05.2020 р. у справі № 127/10011/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виклав наступний висновок щодо застосування норм права: «Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з набуттям позивачами права власності на комплекс будівель та споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці, до них, як до нових власників цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку».

Необхідно зазначити, що положення ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.) та положення ст. 120 Земельного кодексу України (2001 р.) однаково регулюються питання переходу права власності на земельну ділянку у разі придбання покупцем розташованого на неї іншого нерухомого майна, в тому числі будинку.

Враховуючи вищенаведене просив суд повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 16.02.2021 року по вищевказаній справі призначено земельно-технічну експертизу, проведення котрої доручено експерту ОСОБА_10 .

Не погоджуючись з даною ухвалою відповідач ОСОБА_3 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 16.02.2021 року без змін.

Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 31.01.2022 року відновлено провадження по справі, оскільки 31 січня 2022 року до суду повернулася справа без проведення вказаної експертизи через не надання на дослідження геодезичного плану земельної ділянки на програмному забезпеченні «АВТОКАД».

Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 12.08.2022 року зупинено провадження по справі та призначено земельно-технічну експертизу, проведення котрої доручено експерту ОСОБА_10

29.08.2022 року представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Сусліков Ю. А. подано апеляційну скаргу.

Відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 20.10.2022 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_11 на ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 12.08.2022 року.

Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 09.01.2023 року поновлено провадження по справі.

Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 16.05.2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 та її представника про відвід експерта ОСОБА_10 .

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, зазначивши, що слід виділити в натурі дану земельну ділянку за другим варіантом запропонованим експертом. Вважає, що підстав для закриття в частині позовних вимог по даному провадженню не має, оскільки в попередньому провадженні розглядались інші позовні вимоги, ніж поставлені в даній позовній заяві. Також слід зауважити, що позивачу не відомо було щодо продажу даної земельної ділянки, а стало відомо після отримання довідки у 2019 році від Яготинської міської ради щодо даної земельної ділянки та подано відповідну позовну заяву. Щодо строків позовної давності, то відповідно до висновків Верховного Суду строки позовної давності в даному випадку не застосовуються, з огляду на те, що частина виділена в натурі даного будинку та господарських будівель і споруд належить позивачу, тому відповідно до частки будинку він має право на визнання за ним права власності на земельну ділянку, відповідно до належної йому частки даного будинку, господарських будівель та споруд.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_11 пояснив, що обгрунтування позову ОСОБА_1 нормою ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.) полягає в тому, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Таким чином даною нормою закону (Кодексу) встановлено положення про те, що власник, він же одночасно і продавець, будівлі, споруди у момент продажу цієї нерухомості також повинен бути і власником земельної ділянки, на якій розташована така нерухомість.

Тобто положення ст. зо Земельного кодексу (1990 р.) можуть бути застосовані лише за таких умов.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 цього Кодексу докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. А відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Отже позов ОСОБА_1 , поданий в особі його представника - адвоката Лещенка С.О., грунтується на припущенні про те, що станом на дату укладення ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як «Покупцями» договору від 25.09.1998 р. купівлі-продажу будинку АДРЕСА_2 його «Продавець» мав також і право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1471 га (кадастровий номер: :8:043:0046), розташованою за вказаною адресою.

В позовній заяві ОСОБА_1 навіть не згадує прізвище цього продавця, що у такому випадку не сприяє питанню щодо можливості застосування положень ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.).

Позивач ОСОБА_1 не надає відповіді, не роз`яснює причину такого змісту його позову, такої поведінки.

Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу будинку від 25.09.1998р. «Продавцем» вказана ОСОБА_7 .

Отже для застосування у цьому випадку положень ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.) ОСОБА_7 станом на 25.09.1998 р. повинна була бути власником земельної ділянки загальною площею 0,1471 га (кадастровий номер: :8:043:0046).

Таким чином, на виконання вище наведених вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 був невинен надати докази того, що станом на 25.09.1998 р. ОСОБА_7 була власником вищевказаної земельної ділянки та внаслідок такого права власності ОСОБА_7 воно б перейшло до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Однак позивач ОСОБА_1 не виконав свій процесуальний обов`язок та такі докази не надав. Це сталося внаслідок наступного.

Так згідно ч. 1,4. 2 ст. 22 Земельного кодексу України (1990 р.) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це прав. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (па місцевості і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Позивач ОСОБА_1 , не надав доказів того, що станом на 25.09.1998 р. ОСОБА_7 був одержаний Державний акт на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку.

Натомість сторони відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали як докази в копіях Державний акт на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку, який був виданий ОСОБА_7 . Яготинською міською Радою 03.11.1998р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 569.

При цьому відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 6 Земельного кодексу України (1990 р.) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок та передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

Таким чином 03.11.1998 р. ОСОБА_7 набула право власності на вищевказану земельну ділянку та відповідно до ч. 1, ч. 2 ч. 4 ст. 41 Конституції України з цієї дати вона отримала право володіти, користуватися і розпоряджатися зазначеною земельною ділянкою.

Слід вказати, що відповідно до ст. 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу, Норми конституції є нормами прямої дії.

Користуючись своїми правами власника вищевказаної земельної ділянки, 08.09.1999р. ОСОБА_7 як «Продавець» продала цю земельну ділянку ОСОБА_5 як «Покупцю» за 2 000 грн. 00 коп. (дві тисячі гривень 00 копійок).

Таким чином ОСОБА_5 набуло право власності на вищевказану земельну ділянку на підставі ч. 1, ч. 2 ст. 6 Земельного кодексу України (1990 р.) відповідно до яких громадяни набуваючи (право власності на земельні ділянки у разі купівлі-продажу, дар) користування та обміну.

При цьому позивач ОСОБА_1 починаючи з 03.11.1998 р. та до 08.09.1998 р., не виявив бажання та не став придбавати у ОСОБА_7 у свою власність вищевказану земельну ділянку чи о повністю чи то її частину та відповідно будь яких дій для отримання ним Державного акту на право приватної власності на землю він не вчинив.

Натомість на даний час, незважаючи на те, що його мати купила цю земельну ділянку та при її житті вона як законний власник розпорядилася нею шляхом складання заповіту на ім`я відповідача- ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 просить безкоштовно передати йому право власності на цю земельну ділянку.

Також відповідно до т. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 19.05.2020 р. у справі № 127/10011/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виклав наступний висновок щодо застосування норм права: «Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з набуттям позивачами права власності на комплекс будівель та споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці, до них, як до нових власників цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку.

Необхідно зазначити, що положення ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.) та положення ст.120 Земельного кодексу України (2001 р.) однаково регулюються питання переходу права власності на земельну ділянку у разі придбання покупцем розташованого на неї іншого нерухомого майна, в тому числі будинку.

Враховуючи вищенаведене просив суд повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Таким чином, просив повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позивач ОСОБА_1 не виконав вищенаведені вимоги ЦПК України. Так у позовній заяві ОСОБА_1 у справі № 382/1146/20 останній стверджує про наявне у нього з 25.09.1998 р. право власності на спірну земельну ділянку виключно єдиною нормою, на яку посилається позивач ОСОБА_1 у своєму позові як на таку, що регулює правовідносини з набуття особою у день 25.09.1998 р. права власності на земельну ділянку, є ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.). Всі інші чисельні норми Кодексів, закону. Конституції України, на які посилається у своєму позові позивач ОСОБА_1 , то вони не регулюють правовідносини щодо підстав виникнення у особи права власності на земельну ділянку станом на день 25.09.1998 р. При цьому у своєму позові ОСОБА_1 стверджує про те, що він (стор. 2 позову): «На підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 1998 року є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ». Далі у цьому позові (сторінка 6 позову) позивач ОСОБА_1 вказав про те, що: «В силу ст. 30 ЗК (в ред. від 22.06.1993, на час виникнення права власності на частку житлового будинку у позивача) при переході права власності на будівлю і споруд разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі або споруди. Уразі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення».

З викладеного, а також і з іншого, про яке наведено у позові ОСОБА_1 , об`єктивно слідує, що позивачем не вказано, не зазначено про будь-яку особу, у якій він придбав вищевказаний будинок та, як він стверджує, від якої (особи) у день 25.09.1998 р. до нього ніби-то перейшло право власності на спірну земельну ділянку.

У позові ОСОБА_1 не описує причину саме такого його підходу, такої його поведінки, до складання цього позову. Тобто без зазначення позивачем ОСОБА_1 у його позові: про особу - продавця будинку у день 25.09.1998 р.;про наявність у такої особи продавця будинку станом на день 25.09.1998 р. права власності на спірну земельну ділянку; -про те, внаслідок яких рішень та/або договорів таке право власності на спірну земельну ділянку могло виникнуть станом на день 25.09.1998 р. у особи-продавця будинку; про докази (документи), якими б було підтверджено станом на день 25.09.1998 р. право власності особи - продавця будинку на спірну земельну ділянку; про власника спірної земельної ділянки станом на день 25.09.1998 р., у разі, якщо таким власником не є особа - продавець будинку.

Вважає, що у цьому випадку позивач ОСОБА_1 не виконав вищенаведені вимоги п. 5 ч. 3ст. 175 ЦПК України так як не навів у своєму позові відомостей про п`ять вище перелічених обставин, які, з врахуванням його позовних вимог, є об`єктивно необхідними для вирішення цього спору.

Вважає, що такі дії сторони позивача обумовлені тим, що ОСОБА_1 не має доказів та відповідно і не надав їх суду, які б доводили наявність у особи - продавця будинку станом на день 25.09.1998 р. право власності на спірну земельну ділянку та дозволяли б, тобто у позитивному випадку, ОСОБА_1 дійсно правдиво та об`єктивно стверджувати про перехід у день 25.09.1998 р. до нього права власності на спірну земельну ділянку від попереднього її власника - особи - продавця будинку, за умови якщо б остання була таким власником.

У прохальної частині свого позову позивач ОСОБА_1 вказав, що просить визнати за ним право власності на частку спірної земельної ділянки яка належала ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на праві власності.

Позивач ОСОБА_1 не надав доказів того, що 25.09.1998 р. він як покупець уклав договір купівлі-продажу вищевказаного будинку з ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 та яка була станом на 25.09.1998 р. власником спірної земельної ділянки.

Таким чином, насамперед внаслідок складання ним позову у вищеописаному вигляді, позивач ОСОБА_1 не міг виконати та відповідно і не виконав вищенаведені вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України, тобто він не виконав свій процесуальний обов`язок та не довів свої позовні вимоги.

В силу вимог ч. 5, ч. 6 ст. 13 Закону України від 02.06.2016 р. «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами) висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Також положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, то необхідно вказати і про наступне.

У постанові від 19.05.2020 р. у справі № 127/10011/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виклав наступний висновок щодо застосування норм права: «Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з набуттям позивачами права власності на комплекс будівель та споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці, до них, як до нових власників цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку».

Окремо зазначив, що навіть і незалежно від прийняття Верховним Судом вказаного висновку про застосування норм права, є звичайним та цілком логічним і зрозумілим те, що від особи, яка не має права власності на ту або іншу річ, об`єкт нерухомості, рухомого майна тощо, не може перейти таке право власності до іншої особи, тобто внаслідок відсутності такого права.

Вважає, що внаслідок розуміння ним цього позивач ОСОБА_1 і не вказав у своєму позові про будь-яку особу, яка могла бути власником спірної земельної ділянки, з підтвердженням цього відповідними рішення та/або договором, на момент продажу вищевказаного будинку у день 25.09.1998 р.

Внаслідок вищенаведеного позивач ОСОБА_1 не надав доказів про те, що у день 25.09.1998 р., на момент укладення договору купівлі-продажу будинку, до нього перейшло право власності на спірну земельну ділянку, а відтак він і не довів свої позовні вимоги.

Вважаю, що позивач ОСОБА_13 не дотримався вищенаведених положень ст. ЗО Земельного кодексу України (1990 р.), які вказують саме про перехід до особи - покупця будинку наявного у продавця відповідно до закону права власності на земельну ділянку на момент її продажу.

Тобто він проігнорував у своєму позові про перехід такого права саме від такої особи - продавця будинку, яка згідно цієї норми Кодексу ще до моменту продажу нею будинку вже отримала відповідно до норм закону та має таке право власності на земельну ділянку, яке повинно бути підтверджено відповідним Державним актом.

Слід зазначити, що нормами Земельного кодексу України (1990 р.) встановлено про наступне. Стаття 6. Право приватної власності громадян на землю.. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Стаття 22. Виникнення права власності та права користування земельною ділянкою. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

А в даному випадку такий документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку - Державний акт на право приватної власності на землю, був виданий Яготинською міською Радою (зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 569) та одержаний продавцем будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_7 лише 03.11.1998 р., тобто вже після продажу будинку у день 25.09.1998 р.

Копія вказаного Державного акта на ім`я ОСОБА_7 відповідачами була надана суду.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення ст. ЗО Земельного кодексу України (1990 р.), при здійсненні як продавцем ОСОБА_7 25.09.1998 р. продажу належного їй на праві власності будинку по АДРЕСА_2 покупцям цього будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 то продавець будинку ОСОБА_7 у цій момент (у день 25.09.1998 р.) не була власником спірної земельної ділянки, а тому від неї і не могло перейти до покупців право власності на цю земельну ділянку.

У зв`язку з викладеним, через відсутність у продавця будинку ОСОБА_7 станом на день 25.09.1998 р. (дата купівлі-продажу вищезазначеного будинку) права власності на спірну земельну ділянку, то при таких обставинах відповідно не могли були бути застосовані та реалізовані та відповідно і не були застосовані та не реалізовані положення ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.) про те, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інще не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Отже вважаю, що позивач ОСОБА_1 , посилаючись у його позові на обгрунтування своїх вимог на положення ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.), неправильно застосував норму матеріального права через застосування закону, який у даному випадку не підлягає застосуванню внаслідок відсутності станом на день 25.09.1998 р. у продавця будинку ОСОБА_7 права власності на спірну земельну ділянку.

Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 033118, був виданий ОСОБА_5 та одержаний нею на підставі договору купівлі-продажу № 2131 від 08.09.1999 р. земельної ділянки, яка розташована на території АДРЕСА_2 . Даний Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 807 17.12.1999 р.

Вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений ОСОБА_5 як покупцем з продавцем цієї земельної ділянки ОСОБА_7 , яка отримала у свою приватну власність зазначену земельну ділянку 03.11.1998 р. та тому станом на 08.09.1999 р. вже стала та була її власником.

Після укладення цього договору купівлі-продажу земельної ділянки він недійсним не визнаний. Зазначений договір також і не оспорений позивачем ОСОБА_1 . Копія вищевказаного договору купівлі-продажу № 2131 від 08.09.1999р. земельної ділянки, яка розташована на території АДРЕСА_2 , знаходиться у матеріалах справи № 382/1146/20.

Всупереч цьому позивач ОСОБА_1 , заявив вимогу про визнання недійсним та про скасування реєстрації в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 033118.

При цьому позивач ОСОБА_1 не просив визнати недійсним і заповіт ОСОБА_5 , посвідченого 13.03.2010 р. державним нотаріусом Яготинської державної нотаріальної контори Тищенко І.В., реєстровий № 2-203, про спадкоємця всього її майна після її смерті її сина ОСОБА_3 .

Крім цього позивач ОСОБА_1 не вказав у своєму позові, який саме орган влади видав вказаний Державний акт та ніби-то які порушення цим органом були допущені, які б у свою чергу могли були бути підставою для визнання недійсним та скасування цього Державного акта та не визначив такий орган відповідачем у справі № 382/1146/20.

Отже вважаю, що матеріалами справи № 382/1146/20 доведено, що при обставинах даної справи, які об`єктивно існують, твердження позивача ОСОБА_1 про те, що 25.09.1998 р. до нього на підставі ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.) перейшло право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , є безпідставним та надуманим.

Відповідно до обставин даної справи зазначене твердження позивача ОСОБА_1 є таким, що не підтверджено доказами та не має правових підстав.

В тому числі воно не підтверджено доказами, які б підтверджували те від якої саме особи як власника вказаної земельної ділянки станом на день 25.09.1998 р. до позивача ОСОБА_1 перейшло таке право власності та відповідно до яких рішень та/або договорів, прийнятих/укладених у часі до моменту продажу будинку, така особа, яка навіть не вказана ОСОБА_1 у його позові, стала власником спірної земельної ділянки.

Вважаю не зайвим одночасно звернути увагу і на те, що наведені у позові позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги вбачаю такими, що є суперечливими.

Так у пункті 4 розділу «Прошу» позову позивач ОСОБА_1 просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,10 та, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер; :08:043:0046, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , та належала ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на праві власності.

Далі у пункті 5 розділу «Прошу» позову позивач ОСОБА_1 просить суд виділити в натурі ОСОБА_1 1/3 частку земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :08:043:0046, припинивши право спільної часткової власності на дану земельну ділянку.

В той же час як позовною заявою ОСОБА_1 так і іншими матеріалами даної справи, які до речі надані суду і самим позивачем ОСОБА_1 , доводиться те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 належить на праві власності відповідачу - 1 ОСОБА_2 .

Тобто він не належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , до нього позивач відношення не має так як останній має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Також пояснив, що 26.05.2020 року набрала законної сили постанова Київського апеляційного суду від цієї дати у справі №382/327/19 Яготинського районного суду Київської області вказана обставина відповідає положенням п.3 ч. 1 ст.255 ЦПК України для закриття провадження у справі №382/1146/20. Тому просить закрити провадження у справі №382/1146/20 щодо позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Крім цього також представником відповідачів та відповідачами підтримано заяву про застосування строків позовної давності.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , набув громадянство України 01.09.2005 року. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , набув громадянство України 01.09.2005 року. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , набула громадянство України 01.09.2005 року (а.с.9-15, том №1).

На підставі договору купівлі - продажу від 25 вересня 1998 року ОСОБА_1 є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.16, 137,152 том №1)

Відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 31 липня 2014 року (справа № 382/1021/14-ц), виділено в натурі житловий будинок за АДРЕСА_2 , а також припинено право спільної часткової власності, ОСОБА_1 є власником окремого житлового будинку за № 17-а (виділена частка в натурі 39/100, ідеальна частка 1/3), тобто являється єдиним власником об`єкту житлової нерухомості, загальною площею 41,1 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: частина сараю «В» сарай «в», погріб з шийкою «Г», частка огорожі №3, 1/2 частка огорожі № 4, 1/2 частка водопроводу № 5, 1/2 частка вимощення № І. Інша виділена в натурі частка 61/100, ідеальна частка 2/3 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, належала на праві спільної власну ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 . Право спільної часткової власності на розподілене нерухоме майно між сторонами припинено. Питання щодо земельної ділянки в судовому порядку не вирішувалося. Право власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт житлової нерухомості 26 вересня 2014 року було зареєстровано реєстраційною службою Яготинського районного управління юстиції Київської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: № 719289. (а.с.17, 138-140, 153-155, том №1)

Рішенням Яготинської міської ради Київської області від 16 вересня 2017 року №151 частину житлового будинку за АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 . (а.с.18, том №1)

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) індексний номер 27557579 від 01.10.2014, та технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_6 . є ОСОБА_1 (а.с.19-24, том №1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с.25 том №1).

Спадкоємцем після її смерті, відповідно до заповіту, посвідченого 13 березня 2010 року державним нотаріусом Яготинської районної державної нотаріальної контори Тищенко І.В., реєстровий № 2-203, являється ОСОБА_3 , а також донька померлої - ОСОБА_2 (обов`язкова частка). (а.с. 26-27, том №1)

Як вбачається з довідки Яготинської міської ради від 20 лютого 2019 року №17 згідно записів земельно-кадастрової книги № 11 за № 97 земельної ділянки, загальною площею 0, 1471 га з яких: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0, 10 га. Для ведення особистого селянського господарства 0, 0471 га. що розташовані за адресою АДРЕСА_2 , передана у власність згідно державного акту № 807 від 17 грудня 1999 року ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Аналогічна інформація міститься у відповіді Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 24.07.2020 року (а.с.28-31, 34 том №1).

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна , вбачається що земельна ділянка кадастровий номер :08:043:0046 площею 0.1 га. належить на праві спільної часткової власності в частині 5/6 ОСОБА_3 та 1/6 ОСОБА_2 (а.с.32, том №1)

Відповідно до п останови Апеляційного суду Київської області від 26.05.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задоволено частково, рішення Яготинського районного суду Київської області від 24.12.2019 року скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання припиненим права власності на частину земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки відмовлено (а.с. 37-40, том №1).

Згідно копії спадкової справи №172/2018 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 вбачається, що 09 листопада 2018 року відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 21 липня 2020 року відповідачі по справі отримали Свідоцтва про право на спадщину за реєстровими №№ 1021, 1023 на спірну земельну ділянку площею 0,10 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :08:043:0046 та 0, 0471 га надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :08:043:0047 (а.с. 52-121, том №1)

08.09.1999 р. між ОСОБА_7 як Продавцем, та ОСОБА_5 як Покупцем був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,1471 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , та посвідчений ОСОБА_8 приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрований в реєстрі за № 2131. (а.с. 132-135, 151, 147-149, том №1)

Відповідно до довідки №141 від 23.09.2020 року вбачається, що земельна ділянка яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 обліковується за ОСОБА_5 (а.с.136 , 150, том №1).

Згідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №03-СЕ/2022 від 08.09.2022року, вбачається, що в дослідницькій частині висновку запропоновано чотири можливі варіанти розподілу земельної ділянки відповідно до часток співвласників, площею 0,10 та призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер :08:043:0046 з врахуванням розташованих часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями, які належать на праві власності ОСОБА_1 . Схеми варіантів розподілу земельної ділянки відповідно до часток співвласників додаються в додатку №1,№2, №3 та №4 даного висновку (а.с.86-123, том №2).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).

Відповідно до ст.6 ЗК України (на час укладення договору купівлі продажу будинку) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Згідно ст.7 ЗК України (на час укладення договору купівлі продажу будинку) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

Відповідно до ч.1, 2 ст.30 ЗК України (на час укладення договору купівлі продажу будинку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно із частини першої статті 15, частини першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною статтею та статтями 118, 122 ЗК України.

Згідно ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

При вчиненні правочину, який передбачає перехід права власності на частку у праві спільної власності на такий об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Частиною 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Такі правові висновки, викладені Верховним Судом України в постановах від 11.02.2015 року, від 13.04.2016 року, від 12.10.2016 року.

У постанові від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для відступу від наведених висновків.

Згідно ст.145 ЗК України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду.

Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Відповідно висновків викладених у постанові КЦС ВС від 20.07.2022 у справі № 683/2422/19, вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. З урахуванням того, що оспорювання акту відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акту, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто сутність вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов.

Згідно висновків викладених у постанові ОП КЦС ВС від 05.09.2022 в справі № 385/321/20, у приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину.

В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України.

Так, свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі N 2-1316/2227/11 (провадження N 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі N 296/10637/15-ц (провадження N 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі N 742/740/17 (провадження N 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Щодо правових висновків Верховного Суду про застосування позовної давності до позову про оспорювання свідоцтва

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року у справі N 522/19610/15-ц (провадження N 61-35779св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі N 332/4629/15 (провадження N 61-15451св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року у справі N 441/688/18 (провадження N 61-2912св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі N 711/4004/19 (провадження N 61-2485св21) викладено правові висновки, відповідно до яких до правовідносин у справах за позовом спадкоємця, який прийняв спадщину, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним застосовується трирічний строк для звернення до суду за захистом порушеного права, який розпочинає свій відлік з моменту видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Момент, з якого особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, пов`язується з датою видачі нотаріусом відповідного свідоцтва.

Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. Так, у пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.

Надаючи оцінку сутності заявленої вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду враховує, що негаторний позов - це позов власника, який фактично володіє майном, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

При цьому, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18)).

Об`єднана палата звертає увагу, що за своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості, що узгоджується із висновками Верховного Суду у справі № 364/515/19, провадження № 61-19224св19.

Отже, враховуючи вище викладене та враховуючи, що позивач володів частиною будинку на той час, і наявність державного акту та свідоцтва про право на спадщину, на частину земельної ділянки, на яку мав права позивач, порушує його права та в такому разі з врахуванням висновків викладених у постанові КЦС ВС від 20.07.2022 у справі № 683/2422/19 та висновків виклвдених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року в справі N 711/4004/19 (провадження N 61-2485св21) і висновків Об`єднананої палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо негаторного позову, слід рахувати, що позовні вимоги позивача не виключають застосування до них позовної давності.

Згідно висновків Верховного Суду висловлених у постанові від 20 січня 2021 року у справі №318/1274/18, провадження №61-6807св19, де зазначено, що разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них.

Таким чином слід враховуувати, що ОСОБА_7 на час продажі (25.09.1998 року) даного будинку трьом покупцям, одним з яких є позивач по справі не мала права власності на земельну ділянку призначену для будівнитва та обслуговування господарстких будівель та споруд, і отримала державний акт на дану земельну ділянку лише 03.11.1998 року, тобто після укладення даного договор, уклала новий договір про продаж даний земельної ділянки лише одному із власників частини будинку, ОСОБА_5 .. В свою чергу Добровольська заповідала все своє майно, згідно заповіту одному з відповідачів ОСОБА_3 , в тому числі дану земельну ділянку. ОСОБА_2 отримала у спадок частину даної земельної ділянки, маючи обов`язкову частку у спадковому майні.

Отже, враховуючи, що частина будинку з надвірними будівлями та спорудами належить на праві власності позивачу, та дана частина будинку виділена в натурі і користування позивачем будинком та надвірними будівлями та спорудами неможливе без використання частини земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, а власник будинку на час укладення угоди про купівлі - продажу будинку не володів правом власності на дану земельну ділянку, та враховуючи, що позивач набув громадянство України у 2005 році, то позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, із визнанням права на частину земельної ділянки необхідної для користування частиною будинку, гоподарських будівель та споруд, оскільки в інакшому випадку неможливо буде користування позивачем будинком та надвірними будівлями та спорудами неможливе без використання частини земельної ділянки, що узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом України в постановах від 11.02.2015 року, від 13.04.2016 року, від 12.10.2016 року, де зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Твердження сторони відповідача щодо закриття праваження по справі в частині позовних вимог, з врахуванням постанови Апеляційного суду Київської області від 26.05.2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання припиненим права власності на частину земельної ділянки та визнання права власності на частину земельної ділянки, не підлягають до задоволення, з врахуванням позовних вимог по обох справах, які різняться і не є тотожними.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 265, 255, 268, 354 ЦПК України, ст.ст.7, 30, 116, 118, 122, 125, 120, 145, 153 ЗК України, ст.ст.256, 261, 388, 1218 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В., про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації, визнання права власності на частку земельної ділянки та виділення в натурі частки земельної ділянки, задовольнити частково.

Визнати державний акт на право приватної власності на землю серії III- КВ №033118, загальною площею 0,1471 га, з яких: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,10 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,0471 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що виданий 17 грудня 1999 року на ім`я ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , недійсним, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 807 від 17.12.1999 р.

Визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, виданих 21.07.2020 приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області, ОСОБА_6 , зареєстрованих в реєстрі за №№ 1021, 1023, після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 0,10 га, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :08:043:0046, що зареєстровані за індексним номером: 53226164 від 21.07.2020 р. державного реєстратора: приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Київської області, ОСОБА_6 , номер запису про право власності: 37409631.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянином України, право на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,10 га, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :08:043:0046, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити ОСОБА_1 у користування 1/3 частку земельної ділянки, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розтащована за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: :08:043:0046, виділивши у користуванння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 293 кв.м : 10.0 кв.м, що знаходиться під сараєм "в"; 95.00 кв.м, що знаходиться під погребом "Г" та 1/2 сараю "В" та земельну ділянку, якою за домовленістю користується ОСОБА_1 ; 188 кв.м, що знаходиться під житловим будинком, 1/2 вимощень, 1/2 частиною огорожі № 3 та у спільне користування земельну ділянку площею 122 кв.м, що обмежена лініями розподілу, які проходить по точках: 38-39-14-13-12-40-32-31-41-11-10-2-3-42-43-22-29-28-44-45.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одну) гривню 60 (шістдесят) копійок частину сплаченого ним судового збору, а також частину витрат на виготовлення топографічної зйомки у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, частину витрати пов`язані із виготовленням висновку експерта в розмірі 5692 (п`ять тисяч шістсот дев`яносто дві) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 27 вересня 2024 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.09.2024 року.

Суддя Кисіль О. А.