Дата документу 30.10.2024 Справа № 337/6899/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/6899/23 Головуючий у 1-й інстанції: Кучерук І.Г.
Провадження №22-ц/807/1913/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування своїх вимог Концерн «МТМ» зазначав, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у зазначеній квартирі, зокрема ОСОБА_2 є її власником.

Так, у період з 01 листопада 2018 року до 30 жовтня 2023 року позивач надав за вказаною адресою послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму 42 905,29 грн. У зв`язку з несплатою відповідачами комунальних послуг, на день подачі позову сума накопиченої непогашеної заборгованості за вказаний період становила 42 905,29 грн. Претензій щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило.

Посилаючись на зазначені обставини, Концерн «МТМ» просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2023 року в сумі 42 905,29 грн та судові витрати у розмірі 2 147,20 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2023 року в розмірі 42 905,29 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн з кожного, а всього 2174,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково стягнувши з відповідачів заборгованість за надані послуги за період за період з 28 листопада 2020 року по 30 вересня 2023 року в розмірі 21 123,93 грн, в іншій частині позову відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що право учасника справи на продовження процесуального строку з підстав, передбачених Законом № 731-1X від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби» не є абсолютним, і особа, яка звертається до суду з відповідним клопотанням, повинна належним чином обгрунтувати наявність цих підстав. Зазначає, що оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісячно, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від дати нарахування кожного щомісячного платежу. Враховуючи, що відповідачами у період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2023 року будь-яких дій, що свідчать про визнання відповідачем свого боргу або іншого обов`язку, не вчиняються, так само, як і позивачем не вчинялися дії щодо стягнення відповідної заборгованості, а отже, станом на дату відкриття провадження у справі відсутні підстави для переривання перебігу позовної давності у спірних правовідносинах. На думку ОСОБА_1 , звернувшись до суду з позовом 28 листопада 2023 року , Концерн «МТМ» пропустив трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги, надані у період до 28 листопада 2020 року, про що відповідачами було заявлено в суді першої інстанції, що є підставою для відмови в задоволенні позовну в цій частині.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Концерн «Міські теплові мережі» зазначило, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що зводяться до переоцінки доказів. На підставі вказаного просило залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 42 905,29 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги Концерну «МТМ», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, отримали ці послуги в період з 01 листопада 2018 року до 31 жовтня 2021 року, оскільки не звертались до позивача із заявою про відмову від їх отримання, але всупереч вимогам чинного законодавства, від оплати в повному обсязі ухиляються, що призводить до накопичення боргу та порушує права та законні інтереси позивача. Вирішуючи заяву відповідачів про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду з дотриманням строків позовної давності, а тому заява відповідачів про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Концерн «МТМ» є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб, що підтверджено інформацією, зазначеною у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій.

Статутом Концерну «МТМ» передбачено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу концерну.

Квартира АДРЕСА_2 , підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води за особовим рахунком № НОМЕР_1 (а.с.12,14).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 27 жовтня 2023 року, власником зазначеної квартири є ОСОБА_2 (а.с.73-74).

Відповідно до відповіді Департаменту реєстраційних послуг Управління державної реєстрації фізичних осіб від 29 листопада 2023 за вих. №04-46/6/8500, №04-46/6/8499, відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, ОСОБА_1 з 10 березня 2005 року по теперішній час, а ОСОБА_2 з 17 жовтня 2006 року по теперішній час (а.с.23,24).

У період з 01 листопада 2018 року до 30 вересня 2023 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 існує заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води до зазначеної квартири в сумі 42 905,29 грн, що підтверджено довідкою щодо заборгованості та розрахунком заборгованості, долучених позивачем (а.с. 12,14-18).

Суд першої інстанції правильно визначив, що між сторонами виникли правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг, зокрема послуг з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання, що регулюються загальними нормами Цивільного кодексу України, що регулюють договірні відносини, Житловим кодексом України, Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ N 630 від 21 липня 2005 року.

В силу вимог ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом за власні кошти. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпечення збереження його властивостей тощо. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Опалення є однією із витрат пов`язаною зі зберіганням майна, а отже оплата за надані послуги для сталого функціонування приміщення є обов`язком власника.

Відповідно ч.1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За нормами ст. 64, 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води; наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язанням, пов`язаним з найманням житла.

Відповідно до ст. 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004 року (далі Закон №1875), який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01 травня 2019 року, а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада 2017 року (далі Закон №2189), який набрав чинності 01 травня 2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону №1875 - 1V від 24 червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875 1V від 24 червня 2004 року, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону №1875 1V від 24 червня 2004 року, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, відповідно ло зазначеної норми та за змістом Закону України « Про житлово-комунальні послуги», в реакції Закону №1875 1V від 24 червня 2004 року, проживаючі/та або зареєстровані у квартирі споживача комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.

01 травня 2019 року вступив в дію. Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-V111, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми випробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 53 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-V111 до житлово-комунальних послуг належить комунальна послуга, в тому числі з постачання теплової енергії.

Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги ( пункт 6 частини першої Закону України « Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189- V111).

Пунктом 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядок і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною 19 Закону України « Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

При цьому, відсутність між сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від опдати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18, від 09 червня 2021 року у справі № 303/ 7554/16-ц ( провадження № 61-20523св19), від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17 ( провадження № 61-13603св19).

Згідно ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуг» від 9 листопада 2017 року № 2189- V111 передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Як передбачено п. 18, 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , в якій також і зареєстрована, а відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у ній. Отже, вони обоє є споживачами послуг, які надає позивач за вказаною адресою.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Будь-яких доказів того, що у спірний період послуги, що надає позивач, ними не споживались, відповідачами не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, що позивач із вказаним позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги Концерн «МТМ» звернувся до суду 28 листопада 2023 року, про що свідчить штемпель вхідної кореспонденції суду першої інстанції (а.с.1-10).

В позові позивач Концерн «МТМ» просить солідарно стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2023 року в сумі 42 905,29 грн (а.с.1-10).

Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості та довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за особовим рахунком № НОМЕР_1 станом на 30 вересня 2023 року у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 перед Концерном «МТМ» виникла заборгованість за надані вищезазначені послуги період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2023 року в сумі 42 905,29 грн (а.с.12,14-18).

Проте, у відзивах на позовну заяву від 10 січня 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , кожний окремо просили суд першої інстанції, зокрема до спірних правовідносин застосувати строк позовної давності, враховуючи, що позов поданий 28 листопада 2023 року, то вимоги сформовані з 01 листопада 2018 року по 28 листопада .2020 року знаходяться поза межами строку позовної давності, що відповідно є підставою для відмови у позові в цій частині(а.с.30-37).

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Позовна давність це законне право порушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інституту позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

З виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 та наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з листопад 2018 по вересень 2023 року у відповідачів у зв`язку з несвоєчасною сплатою нарахувань за комунальні послуги виникла заборгованість у розмірі 42 905,29 грн (а.с.14-18).

З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 28 листопада 2023 року (згідно штампу з відміткою суду) (а.с.1-9), тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19", спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (зі змінами і доповненнями) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав свобод людини і громадянина. У подальшому термін дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року N 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року N 540-IX) було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжується на строк дії такого карантину. Зокрема цим Законом розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України було доповнено пунктом 12, який містить вищезазначені положення. Указаний Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відповідно до п. 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 ( провадження № 61-5238св22), 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 ( провадження № 61-1323 сів), 31 травня 2923 року у справі № 938/632/20 ( провадження № 61-16716 св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за квітень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що на час набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX передбачений статтею 257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності ще не сплив та був продовжений на строк дії карантину.

За таких обставин, твердження скаржника про те, що позивач втратив право вимоги щодо платежів за період до листопада 2020 року є помилковим, так як дата звернення позивачем до суду, на яку звертає увагу скаржник, по суті не змінює тривалості строку переривання позовної давності, оскільки він переривається на час дії карантину.

Установивши, що відповідачі отримували житлово-комунальні послуги, проте належним чином не виконували свої обов`язки щодо оплати наданих КП «Міські теплові мережі» послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають задоволенню в межах строку позовної давності з урахуванням його продовження на час карантину.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даних правовідносинах, що склалися між сторонами позивачем не пропущено строк позовної давності про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача Концерн «МТМ» за період з 01 листопада 2018 року по 30 вересня 2023 року включно, що складає у сумі 42 905,29 грн.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача, такий правовий висновок зробив Верховний суд у постанові від 02.10.2019 року у справі № 522/16724/16.

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування розрахунку чи розміру заборгованості відповідачем суду не надавалися.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обгрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до підпунктів «б» «в» пункту 4 частини першої статті 382ЦПК України, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 30 жовтня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Поляков О.З.