Провадження № 2/761/701/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Марінченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Едігаров Ельвір Михайлович про визначення частки кожного співвласника в договорі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою про визначення частки кожного співвласника в договорі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 81 рік померла ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). ОСОБА_4 є батьком позивача та чоловік померлої ОСОБА_3 чоловік померлої вказаний факт підтверджує Свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 виданого Миролюбівським бюро ЗАГС Попільнянського району Житомирської області 20.06.1964 та Свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 виданого виконавчим комітетом Радянської районної ради депутатів трудящих УРСР в місті Києві 04.04.1972. За свого життя, ОСОБА_3 залишила заповіт, який був посвідчений 20 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М., реєстровий № 748. Згідно заповіту, ОСОБА_3 залишила усе своє майно, рухоме і нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не склалося, яке буде їй наложити на день її смерті та на котре вона матиме право, включаючи будь-які грошові кошти, заощадження, котрі зберігаються в установах банків, а також цінні папери - доньці ОСОБА_1 . Позивач також зазначає, що 27 квітня 2001 року нею було змінено прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується Свідоцтвом про одруження яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 27.04.2001 року, серії НОМЕР_4 . Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, яке складається з частини квартири АДРЕСА_1 . Спадкодавцю на день смерті вищезазначена квартира, належала на праві спільної сумісної власності на підставі Договору купівлі-продажу нерухомості, посвідчений Київською універсальною біржею 10 жовтня 1994 року за реєстраційним номером №4750/3287. Співвласником вказаної квартири є також чоловік померлої - ОСОБА_4 та донька померлої - ОСОБА_7 . 18 листопада 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. заведена спадкова справа №32/2020 щодо майна Спадкодавця. На підтвердження того, що майно належить Спадкодавцю на день смерті, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. було отримано Інформаційну довідку від Київського міського бюро технічної інвентаризації вих. КВ-2021 №5157 від 18.02.2021 року в якій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: відповідачем ОСОБА_4 , померлою ОСОБА_3 , позивачем ОСОБА_8 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 10.10.1994 року за реєстраційний номером №4750/3287, та зареєстрованого в Бюро 14.10.1994 року за реєстраційним номером №2835. З метою отримання у власність відповідної частки спадкового майна, що належало на момент смерті ОСОБА_3 , позивач надала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Єдігарову Е.М. Договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений Київською універсальною біржею 10 жовтня 1994 року за реєстраційний номером №4750/3287, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14 жовтня 1994 року за реєстраційним номером №2835. В подальшому, Позивач звернулась до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Єдігарова Е.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 яка належить померлій ОСОБА_3 . Однак, 17 травня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Е.М. виніс постанову про відмову у вичинені нотаріальної дії, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спірної квартири. Позивач зазначає, що підставою відмови є те, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачем надано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Єдігарову Е.М. договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений Київською універсальною біржею 10 жовтня 1994 року за реєстраційний номером №4750/3287. Після вивчення приватним нотаріусом вищезазначеного документу ним було встановлено, що покупцями квартири були ОСОБА_4 та померла ОСОБА_3 , ОСОБА_7 . В пункті 1 зазначеного договору купівлі-продажу нерухомості зазначено, що покупці купили, але не зазначено в яких частках. На даний час право власності на квартиру в спільній сумісній власності, без визначення часток. За таких обставин позивач просить суд визначити частки в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 10 жовтня 1994 року посвідченого Київською універсальною біржею за реєстраційним номером №4750/3287, належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 - по 1/3 (одній треті) частини квартири кожному, а також визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 право власності на 1/3 (одну третю) частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом від 20 серпня 2017 року після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Провадження в справі відкрито 30 липня 2021 року, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.09.2022 залучено до участі в справі ОСОБА_2 , як правонаступника відповідача ОСОБА_4 .

21 вересня 2022 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник, в судове засіданні не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник ОСОБА_1 просить суд розглянути справу за відсутності сторони позивача та задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, просила розглянути справу за її відсутності. Зазначила, що позов визнає в повному обсязі та не заперечує щодо його задоволення.

ОСОБА_10 також просив розглянути справу за його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 81 рік померла ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого 25.05.2020 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (копія наявна в матеріалах справи).

ОСОБА_4 є батько Позивача та чоловік померлої ОСОБА_3 вказаний факт підтверджує Свідоцтво про одруження серії НОМЕР_2 виданого Миролюбівським бюро ЗАГС Попільнянського району Житомирської області 20.06.1964 року та Свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 виданого виконавчим комітетом Радянської районної ради депутатів трудящих УРСР в місті Києві 04.04.1972 року(копія свідоцтво про шлюб та копія свідоцтво про народження наявні в матеріалах справи).

Відповідно до свідоцтва про одруження, яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві від 27.04.2001 року, серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (копія свідоцтва про шлюб наявне в матеріалах справи).

За життя, ОСОБА_3 залишила заповіт який був посвідчений 20 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М., зареєстровано в реєстрі №748 (копія заповіту наявна в матеріалах справи).

Згідно з заповіту, померла ОСОБА_3 заповіла усе своє майно, рухоме і нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не склалося, яке буде їй належати на день її смерті та на котре вона матиме право, включаючи будь-які грошові кошти, заощадження, котрі зберігаються в установах банків, а також цінні папери - доньці ОСОБА_7 .

Після смерті ОСОБА_3 , залишилось спадкове майно, яке складається з частини квартири АДРЕСА_1 .

Спадкодавцю на день смерті вищезазначена Квартира, належала на праві спільної сумісної власності на підставі Договору купівлі-продажу нерухомості, посвідчений Київською універсальною біржею 10 жовтня 1994 року за реєстраційним номером №4750/3287.

Співвласником вказаної Квартири є також чоловік померлої - ОСОБА_4 та донька померлої - Позивач у справі ОСОБА_11 .

18 листопада 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Е.М. заведена спадкова справа №32/2020 щодо майна спадкодавця (копія свідоцтва наявне в матеріалах справи).

Відповідно до Інформаційної довідки від Київського міського бюро технічної інвентаризації вих. КВ-2021 №5157 від 18.02.2021 року в якій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: Відповідачем ОСОБА_4 , померлою ОСОБА_3 , Позивачем ОСОБА_8 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською Універсальною біржею 10.10.1994 за реєстраційний номером №4750/3287, та зареєстрованого в Бюро 14.10.1994 року за реєстраційним номером №2835 (копія Інформаційної довідки наявна в матеріалах справи).

З метою отримання у власність відповідної частки спадкового майна, що належало на момент смерті ОСОБА_3 (мати Позивача), Позивач надала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Єдігарову Е.М. Договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений Київською універсальною біржею 10 жовтня 1994 року за реєстраційний номером №4750/3287, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14 жовтня 1994 року за реєстраційним номером №2835

В подальшому, ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Єдігарова Е.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 яка належить померлій ОСОБА_3 .

17 травня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єдігаров Е.М. виніс постанову про відмову у вичинені нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 яка належить померлій ОСОБА_3 (копія постанови наявна в матеріалах справи).

Підставою вищезазначеної відмови є те, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 надано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Єдігарову Е.М. договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений Київською універсальною біржею 10 жовтня 1994 року за реєстраційний номером №4750/3287.

У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 було відмовлено з підстав неможливості визначення частки спадкодавця - ОСОБА_3 в праві власності на Квартиру, оскільки вона є об`єктом спільної сумісної власності, і тому для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку Спадкодавця, насамперед потрібно визначити частки померлої та інших співвласників в даній квартирі.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 10 жовтня 1994 року, зареєстрованого Київською універсальною біржею за реєстраційний номером №4750/3287, ОСОБА_4 , спадкодавець ОСОБА_3 та ОСОБА_8 придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка складається із двох кімнат загальною площею 58,85 кв. м. в тому числі житловою площею 28,50 кв. м. (копія Договору купівлі-продажу наявна в матеріалах справи).

Відповідно до п.7 даного Договору, покупці набувають права власності на дану квартиру з моменту укладення договору та реєстрації. При цьому, в даному Договорі купівлі-продажу не зазначено, в яких частинах покупці внесли грошові кошти за придбану квартиру, та не визначено частки кожного покупця в квартирі.

Згідно з Реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації вбачається, що квартира АДРЕСА_1 14 жовтня 1994 року на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 , спадкодавцем ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , за реєстровим номером №2835 (копія реєстраційного посвідчення наявна в матеріалах справи).

Відповідно до Інформаційної довідки КВ-2021 №14189 від 23.04.2021 року, якою підтверджується що квартира АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 , спадкодавцем ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській універсальній біржі 10.10.1994 року, за реєстраційним номером №4750/3287, а 14.10.1994 Київським міським бюро технічної інвентаризації проведена реєстрація за реєстровим номером №2835 (копія інформаційної довідки наявна в матеріалах справи).

Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти і розпоряджатися своєю власністю.

Так, квартира АДРЕСА_1 була набута 10.10.1994 згідно Договору купівлі-продажу нерухомості, ОСОБА_4 , спадкодавцем ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності без визначення часток.

Положеннями чинних на той час Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.) та Закону України «Про власність» передбачались, як і на даний час передбачається, два різновиди спільної власності, яка виникає в тих випадках, коли майно належить на праві власності не одній, а кільком особам одночасно.

Відповідно до ст.112 Цивільного кодексу Української РСР та ст. 17 Закону України «Про власність» спільна власність існує в формах спільної сумісної та спільної часткової власності, тобто такої власності, коли її учасники мають наперед визначені частки.

Цивільний кодекс Української РСР (1963 р.), Закон України «Про власність», не визначено, який різновид власності - спільна сумісна чи спільна часткова, виникає в разі придбання кількома особами житла на підставі договору купівлі-продажу.

16 січня 2003 року Верховна Рада України прийняла новий Цивільний Кодекс України.

Оскільки цивільні відносини щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 виникли під час дії Цивільного кодексу Української РСР, який втратив чинність, а право власності на квартиру продовжило існувати, тому на підставі ч. 3 ст. 5 ЦК України, необхідно керуватись нормами ЦК України та Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55.

Відповідно до п. 3.1 вказаної Інструкції, розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконуються за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна.

У разі невідповідності розмірів часток, указаних в правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів.

Відповідно до п.3.2. вказаної Інструкції, право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо).

При цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.

Пунктом 3.3 вказаної Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.

Позивач зазначає, що провести розрахунок часток у спільній власності, а саме: квартири АДРЕСА_1 , на даний час є не можливим, оскільки для цього необхідно подати заяви всіх співвласників, але один із співвласників - ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 355, ч. 1 та ч.2 ст. 356 ЦК України закріплено, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ч.1. ст.368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Отже, аналізуючи вищенаведені норми, а також враховуючи, що частки в праві спільної часткової власності на Квартиру ні за договором, ні за домовленістю власників, визначені не були, можливо прийти до висновку, що частка кожного співвласника в Договорі купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській універсальній біржі 10 жовтня 1994 року, за реєстраційним номером №4750/3287, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14 жовтня 1994 року за реєстровим номером №2835, де покупцями є ОСОБА_4 , спадкодавець ОСОБА_3 та ОСОБА_7 - є рівними і становить 1/3 її частини від загальної площі кожному співвласнику.

Відповідно до положень ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч.1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені в заповіті.

За змістом ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно із ч.1 ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК.

України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Отже, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_7 набула право на спадкування за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Окрім того, як вже зазначалось остання в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Таким чином, для оформлення ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 необхідно усім співвласниками встановити свій розмір часток Квартири.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у спорах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Аналогічна правова позиція міститься у п.6 Постанови №5 Пленуму Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).

Статтею восьмою Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до вимог статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Основні засади судочинства, встановлені ч. 2 ст. 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до ст. 8 Основного Закону. Ця норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина.

Отже, основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність.

Зазначені конституційні положення кореспондуються з положеннями ст. ст. 2 та 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України.

За правилами частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом частини третьої даної статті однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.

В абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція) передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини в статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду.

Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права(п. 42 рішення у справі «Ентрік проти Франції» від 22 вересня 1994 року). Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (п.50 рішення у справі «Кушоґлу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Отже, хоча Суд має лише обмежену компетенцію з перевірки дотримання національного законодавства, він може сформулювати відповідні висновки за Конвенцією, якщо встановить, що при застосуванні закону в тій чи іншій справі національні суди припустилися явної помилки або застосували його так, щоб ухвалити свавільне рішення (рішення у справах «Компанія «Анхойзер Буш» проти Португалії», п.83, «Кузнєцов та інші проти Росії», пп. 70-74 і 84 від 11 січня 2007 року), «Педурару проти Румунії», (п. 98, 2005), «СовтрансавтоХолдинг» проти України» (пп. 79, 97 і 98, 2002VII), «Беєлєр проти Італії» ( п. 108, ECHR 2000I), «Кушоґлу проти Болгарії» (пп. 50-52), а також рішення у справі «Цирліс і Кулумпас проти Греції» від 29 травня 1997 року, 1997III, пп. 59-63).

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, зважаючи на те, що відповідач позов визнає, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 142 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1, 2, 4-5, 10, 12-13, 19, 23, 27, 43, 49, 77-81, 83, 89, 90, 133, 142, 175, 184, 209, 211, 213, 258-259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, ст. ст. 8, 41, 55, 129 Конституції України, ст. ст. 5, 328, 357, 355, 356, 368, 370, 392, 1216, 1223, 1220, 1233, 1268, 1296 ЦК України, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визначити частки в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 10 жовтня 1994 року посвідченого Київською універсальною біржею за реєстраційним номером №4750/3287, належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 - по 1/3 (одній треті) частини квартири кожному.

Визнати за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , право власності на 1/3 (одну третю) частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 10 жовтня 1994 року посвідченого Київською універсальною біржею за реєстраційним номером №4750/3287.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 право власності на 1/3 (одну третю) частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 10 жовтня 1994 року посвідченого Київською універсальною біржею за реєстраційним номером №4750/3287.

Визнати за померлою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/3 (одну третю) частини квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 10 жовтня 1994 року посвідченого Київською універсальною біржею за реєстраційним номером №4750/3287.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 право власності на 1/3 (одну третю) частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом від 20 серпня 2017 року після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 5 675 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: