ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м.Суми

Справа №591/6674/17

Номер провадження 22-ц/816/203/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

в присутності

позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Ревою Оксаною Олегівною,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2023 року у складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми, повний текст якого виготовлено 28 серпня 2023 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору безвідплатного відступлення права вимоги,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір безвідплатного відступлення права вимоги від 18 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Змінивши підстави позову (т.2, а.с. 109-112), вказувала на те, що з рішення московського міського суду у справі №02-7197/2016 стало відомо про порушення договором безвідплатного відступлення права вимоги від 18 вересня 2011 року її права на 3-кімнатну квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , що була набута ОСОБА_2 під час перебування з нею в шлюбі.

Вважає цей договір незаконним з тих підстав: оспорюваний договір укладено у період перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 проте вона не надавала йому згоди на укладення цього договору; обмежує право ТОВ «ЕЛАС СЕРВИС» на свободу договору, так як за умовами вказаного договору товариство має укласти цей договір саме з ОСОБА_2 на наперед визначених умовах, що суперечить положенням діючого законодавства про свободу договору; на час укладення оспорюваного договору зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу, укладеним між ТОВ «ЕЛАС СЕРВИС», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були припинені; відступлення права вимоги не було погоджено з ТОВ «ЕЛАС СЕРВИС»; предметом попереднього договору є право укладення основного договору купівлі-продажу, а не майнові права та майнові зобов`язання.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір безвідплатного відступлення права вимоги б/н від 18 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Реву О.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом, рішенням гагарінського районного суду м. москви від 07 березня 2017 року у справі 2-249/2017, яке набрало законної сили, було встановлено, що придбання спірної квартири відповідачем відбулося не за спільні кошти подружжя; попередній договір купівлі-продажу №121/К12 від 04 березня 2008 року та договір безвідплатного відступлення права вимоги від 18 вересня 2011 року не є самостійними угодами виходячи з їх аналізу; грошові кошти, за які придбавалися право на нерухоме майно, належали відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору, а тому зобов`язана була довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином цей договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси, чого не було встановлено і не зазначено в мотивувальній частині рішення судом першої інстанції.

Зазначає, що відступлення права вимоги не є правочином щодо розпорядження майном подружжя, а тому згода другого з подружжя не потребується.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказувала на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи було у повному обсязі та з урахуванням вимог діючого законодавства України з`ясовано та встановлено обставини, що мають значення для справи, надано належну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, та ухвалено рішення суду з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Також, на думку позивача, є сумніви у підписанні відповідачем ОСОБА_2 договору з адвокатом на надання правничої допомоги, адже він перебуває за межами України. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, яка заперечила проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2003 року, який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2013 року було розірвано (т.1, а.с. 13, 14).

18 вересня 2011 року в м. москва між громадянами рф ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з однієї сторони та громадянином України ОСОБА_2 з іншої сторони, укладено договір безвідплатного договору уступки права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уступили, а ОСОБА_2 прийняв всі права (вимоги) до ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС» за попереднім договором купівлі-продажу квартири №121/К12 від 04 травня 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС», у тому числі, право (вимоги) до боржника укласти основний договір купівлі-продажу 3-кімнатної квартири, розміщеної в АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 9-10).

28 грудня 2011 року між ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 11-12).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції посилаючись на положення ст.ст. 4, 6, 10, 203, 215, 216, 627, 635 Цивільного кодексу України, вважав за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Проте, з рішення суду першої інстанції, колегія суддів погодитися не може, так як воно було ухвалено з істотним порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У міжнародному цивільному процесі під підсудністю цивільних справ за участю іноземних осіб (міжнародною підсудністю) розуміють компетенцію судових органів тієї чи іншої держави щодо розгляду та вирішення певних категорій цивільних справ з іноземним елементом і здійснення окремих процесуальних дій стосовно іноземного елемента. Тому, спочатку необхідно вирішити питання про те, чи підлягає розгляду конкретна справа на території держави, до суду якої звернувся заявник, а вже потім має бути визначений конкретний суд, наділений повноваженнями вирішувати подібні цивільні справи.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій. Розгляду і вирішення справи.

Статтею 414 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та вирішення питання відкриття провадження) встановлено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Аналогічні положення щодо визнання підсудності судами України цивільних справ з іноземним елементом на час розгляду справи судом першої інстанції були, викладені в ч. 1 ст. 497 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

За приписами п. 1 і п. 2 ч. 1 статті 76 цього Закону суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України визначені статтею 77 Закону.

Встановлено, що оспорюваний ОСОБА_1 договір безвідплатного відступлення права вимоги від 18 вересня 2011 року укладено на території рф між громадянами рф ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та громадянином України ОСОБА_2 (02 серпня 2016 року отримав паспорт громадянина рф).

За умовами вказаного договору ОСОБА_2 набув права вимоги до ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС» за попереднім договором купівлі-продажу кватири, що знаходиться на території рф. У подальшому, 28 грудня 2011 року ОСОБА_2 та ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС» уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого відповідач набув право власності на вказану квартиру.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що договір про безвідплатну уступку права вимоги від 18 вересня 2011 року порушує її права на придбану під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 квартиру за договором купівлі-продажу від 28 грудня 2011 року, право власності на яку зареєстровано одноособова за останнім.

У постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 Велика Палата ВС визначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у ч. 3 ст. 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередній об`єкт спірних правовідносин.

Тобто, спір між сторонами стосується прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що пов`язані саме з нерухомим майном, що знаходиться на території рф.

Частиною 3 статті 20 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифіковано із застереженнями Законом

№ 240/94-ВР від 10.11.94, що станом на час звернення до суду з позовом і вирішенням питання відкриття провадження у справі діяла між Україною та рф, встановлено, що щодо позовів про право власності та інші речові права на нерухоме майно виключно компетентними є суди за місцем знаходження майна.

Крім того, колегія суддів бере до уваги правову позицію Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 2016 року (справа № 954/2004, касаційне провадження № 6-899цс16), відповідно до якої за положеннями ЦПК України, який набув чинності 01 вересня 2005 року (стаття 114) (подібна до ст. 30 ЦПК України в ред. Від 15.12.2017), Закону України «Про міжнародне приватне право» (розділи III та V) спори щодо нерухомого майна розглядаються за місцем знаходження цього майна та за правом, яке має найбільший зв`язок з правочином, якщо сторони не обрали інше право до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про міжнародне приватне право» захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться.

Таким чином, судом першої інстанції не було враховано, що спірні правовідносини стосуються прав на нерухоме майно, що знаходиться в рф, а тому на цей спір розповсюджуються правила виключної міжнародної підсудності, і компетентними є суди за місцезнаходженням нерухомого майна, а не суди України.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково .

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 ЦПК України

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 4 ч. 1 ст. 374,ч.1 ст.377, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Ревою Оксаною Олегівною, задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 серпня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору безвідплатного відступлення права вимоги закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 14 лютого 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова