Справа № 454/2483/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2024 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Калиш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокаль справу за позовом ОСОБА_1 до Сокальської міської ради Львівської області, за участю третьої особи Дердавного реєстратора Сокальської міської ради Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з даним позовом та просить визнати за нею право на житловий будинок з господарськими будівлями, розташовані по АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову зазначила, що 03.02.1989р. вона придбала в ОСОБА_2 зазначений житловий будинок. Договір купівлі-продажу був укладений та посвідчений секретарем Смиківської сільської ради. Зазначений житловий будинок належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

На даний час стало відомо, що право власності на вказаний житловий будинок не було зареєстровано за ОСОБА_2 після отримання свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з цим позивачка не має змоги зареєструвати своє право власності на зазначений житловий будинок, який вона придбала в останнього.

Позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала.

Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечив.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини..

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З технічного паспорта встановлено, що будівництво вказаного житлового будинку АДРЕСА_1 було завершено в 1978 році, загальна площа його складає 66,8в.м, житлова площа 36,6кв.м. Даний житловий будинок складається з коридору площею 4,1кв.м, житлової кімнати площею 10,1кв.м, житлової кімнати площею 15,0кв.м, житлової кімнати площею 11,5кв.м, кухні площею 10,9кв.м, коридору площею 7,0кв.м, кладової площею 8,2кв.м.

Відповідно до довідки №2361 від 24.04.2024р., право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано.

03.02.1989р. між ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_3 укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого остання придбала в останнього житловий будинок в АДРЕСА_1 , який складається з веранди, коридора, кухні, трьох житлових кімнат та належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом м.Сокаля ОСОБА_4 06.12.1988р. за №151 за 1988 рік. Даний договір посвідчено секретарем Смиківської сільської ради та скріплено печаткою даної сільської ради.

З свідоцтва про укладення шлюбу встановлено, що позивачка 26.06.1993р. зареєструвала шлюб та змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Рішенням Смиківської сільської ради Сокальського району Львівської області від 15.04.1994р. позивачці передано у приватну власність земельні ділянки площею 0,25га для обслуговування житлового будинку та площею 0,24га для ведення особистого підсобного господарства.

З будинкової книги встановлено, що 03.02.1989р. місце проживання позивачки було зареєстровано в спірному житловому будинку.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

В той же час, відсутність реєстрації права власності на вказаний житловий будинок за первинним забудовником є перешкодою в реєстрації права власності на такий за позивачкою.

Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02.05.2018р. у справі №914/904/17, від 27.06.2018р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 року у справі №910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі №916/1608/18.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. За позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.

Судове рішення про визнання права власності на будівлю, споруду є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), якщо на момент такої реєстрації власником земельної ділянки, на якій розміщена будівля, споруда є відповідач, а право власності на будівлю, споруду ні за ким не зареєстроване.

Такий висновок зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі №916/1608/18).

Позивачка на підставі договору купівлі-продажу набула спірний житловий будинок з господарськими будівлями. На час вчинення даного правочину не було передбачено здачі в експлуатацію нерухомого майна, та для посвідчення пава власності було достатньо технічного паспорта, який був наявний на час укладення договору купівлі-продажу (на ім`я попереднього власника).

В той же час, станом на сьогоднішній день відсутність реєстрації права власності за попереднім власником є перешкодою для реєстрації права власності за позивачкою права власності на спірний житловий будинок, придбаний нею на підставі договору купівлі-продажу.

Таким чином, в справі достаньо доказів, які свідчать про правомірність набуття позивачкою житлового будинку.

Також, на підставі зазначених вище норм та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, право позивачки підлягає захисту шляхом визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, з огляду на існування перешкод для здійснення реєстрації її права власності на таке майно.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 66,8кв.м, житловою площею 36,6кв.м., з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

У разі, якщо рішення не було вручена в день його проголошення, пропущений строк може бути поновлено, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: с.Залижня, Сокальська територіальна громада, Червоноградський район, Львівська область.

Відповідач: Сокальська міська рада Львівської області, , місцезнаходження: вул.Шептицького,44, м.Сокаль, Львівська область.

Головуючий: М. Я. Адамович