Справа № 2-4754/10
Провадження № 6/522/362/24
УХВАЛА

10 вересня 2024 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі :

Головуючого судді Шенцевої О.П.,

за участю секретаря Міщенко О.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справи 2-4754/10 за позовом ВАТ «Державний ощадний банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі № 2-4754/10 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заяви зазначає про те, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.10.2010 у цивільній справі № 2-4754/10 з ОСОБА_2 на користь Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» суму боргу за кредитним договором в розмірі 124 757,48 грн., судові витрати по оплаті державного мита 1 247,57 грн. та витрати на ІТЗ в розмірі 30 грн., а разом 126 035.05 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року у справі

№ 2-4754/10 виправлено описку в зазначеному рішенні шляхом зміни другого абзацу резолютивної частини зазначеного рішення наступним чином: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського міського відділення № 7860 ВАТ «Ощадбанк» суму основного бору за договором кредиту в розмірі 15 375 доларів США (118387,50 грн.), суму заборгованості по відсотках у розмірі 711,19 доларів США (5707,16 грн.), суму нарахованої пені за кредитом у розмірі 55 доларів США (423,50 грн.), суму нарахованої пені за відсотками у розмірі 31,08 доларів США (239,32 грн.), а всього стягнути 16 202,27 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 04.02.2009 року в розмірі 7,7000 за 1 дол. США становить 124 757,48 гривень, а також судові витрати по оплаті державного мита в розмірі 1247,57 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 30 гривень».

На підставі цієї ухвали, Приморський районний суд м. Одеси 31 травня 2019 року видав АТ «Ощадбанк» виконавчий лист № 2-4754/10, за яким відбувається примусове стягнення коштів із заявника у відповідності до змін внесених ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року.

Проте, 09 квітня 2024 року Одеським апеляційним судом ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року було скасовано, ухвалено нове судове рішення, за яким відмовлено АТ «Ощадбанк» у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

У зв`язку із чим, вважає, що виданий на виконання виконавчий лист не підлягає виконанню та просить стягнути з АТ «Ощадбанк» безпідставно одержані грошові кошти в сумі 42 434,54 грн., які були стягнуті в рамках виконавчого провадження № 59415391.

10 вересня 2024 року до суду від представника АТ «Ощадбанк» надійшли заперечення на заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, з підстав викладених у запереченнях.

Заявник та її представник до судового засідання не з`явились, про дату та час повідомлялись належним чином.

У судовому засіданні представник АТ «Ощадбанк» подав заяву про проведення судового засідання без фіксації судового процесу. Просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви.

Суд, розглянувши вищезазначену заяву, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 02 квітня 2009 року АТ «Ощадбанк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 16 202,27 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 04.02.2009 становить 124 757,48 грн., що складається з: суми основного боргу у розмірі 15 375,00 дол. США (118 387,50 грн.); заборгованість по відсоткам у розмірі 711,19 дол. США (5 707,16 грн.); суми нарахованої пені за кредитом у розмірі 55,00 дол. США (423,50 грн.); суми нарахованої пені за відсотками у розмірі 31,08 дол. США (239,22 грн.).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2010 року позов Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 задоволено, стягнуто на користь Банку заборгованість за договором кредиту у загальному розмірі 124 757,48 грн., судові витрати по оплаті державного мита в розмірі 1 247,57 грн. та витрати на ІТЗ 30,00 грн., а всього 126 035,05 грн.

АТ «Ощадбанк» звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення посилаючись на те, що в резолютивній частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2010 року зазначено про задоволення позовних вимог Банку, проте рішенням суду стягнуто заборгованість на користь Банку за договором кредиту у розмірі 124 757,48 грн., судові витрати по оплаті державного мита в розмірі 1 247,57 грн. та витрати на ІТЗ 30,00 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2019 року у задоволенні заяви АТ «Ощадбанк» про ухвалення додаткового рішення суду відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, суд дійшов до висновку, що при розгляді справи було розглянуто усі позовні вимоги позивача та за наслідками їх розгляду постановлено рішення.

Водночас, при розгляді вказаної заяви, суд дійшов до висновку, що при ухваленні рішення в другому абзаці резолютивної частини є неточності, які можливо виправити шляхом внесення виправлень.

У зв`язку із чим, виправлено описку та викладено другий абзац резолютивної частини рішення суду від 18.10.2010 року в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського міського відділення № 7860 ВАТ «Ощадбанк» суму основного боргу за договором кредиту в розмірі 15 375 доларів США (118387,50 грн.), суму заборгованості по відсотках у розмірі 711,19 доларів США (5707,16 грн.), суму нарахованої пені за кредитом у розмірі 55 доларів США (423,50 грн.), суму нарахованої пені за відсотками у розмірі 31,08 доларів США (239,32 грн.), а всього стягнути 16 202,27 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 04.02.2009 року в розмірі 7,7000 за 1 дол. США становить 124 757,48 гривень, а також судові витрати по оплаті державного мита в розмірі 1247,57 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 30 гривень».

Постановою Одеського апеляційного суду від 09.04.2024 ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08.04.2019 скасовано, постановлено нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви представника АТ «Ощадбанк» про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другової судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» на постанову Одеського апеляційного суду від 09.04.2024.

Згідно ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Як зазначив Верховний Суд у постановах, прийнятих у справах даної категорії, зокрема, від 13 березня 2019 року у справі № 755/388/15-ц ; від 19 вересня 2018 року № 755/7805/13ц, процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 (провадження № 61-45337св18) Верховний Суд вказав, що перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Окрім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: - помилковість видачі виконавчого листа; - боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; - обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у випадку якщо рішення суду не скасовано та є чинним, а сам виконавчий лист виданий компетентним судом у відповідності до вимог закону і є належним виконавчим документом, який не виконано боржником.

У вказаній справі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2010 року є чинним, в апеляційному та касаційному порядку не скасовано, а виконавчий лист був виданий Приморським районним судом м. Одеси на виконання вказаного рішення суду, а не ухвали про виправлення описки в судовому рішенні, відтак виключно його скасування матиме наслідком визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Судом встановлено, що при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, боржник не зазначив жодної із підстав передбаченої процесуальним законом для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, також боржником не доведено, що рішення суду виконано та обов`язок боржника припинився.

Так, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Разом з тим, за наявності судового рішення, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.

Окрім того, і відсутні процесуальні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, які б свідчили про помилковість видачі судом виконавчого листа.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 225.04.2012 № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013).

Касаційний господарський суд в складі Верховного Суду у постанові від 28.05.2019 у справі № 905/2458/16 зазначав, що принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" .

У справі "Soering vsUK" Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Верховний Суд у своїй постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 593/841/14-ц дійшов висновку, що відповідно до частин другої, четвертої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Тобто законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як з`ясовано судом, судове рішення є чинним та ОСОБА_2 не виконано.

До самої заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не додано жодних конкретних правових доказів, які б свідчили про те, що виконавчий видано помилково, та давали суду правові підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, також, не додано доказів, які б свідчили про виконання виконавчого документа.

Як уже зазначалось, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Однак, жодної з наведених підстав в судовому засіданні не встановлено, як і не встановлено інших причин, які б беззаперечно свідчили про можливість задоволення вказаної заяви.

Суд вважає, що з зазначених підстав також не підлягає задоволенню і вимога ОСОБА_2 про стягнення з АТ «Ощадбанк» безпідставно одержаних грошових коштів в сумі 42 434,54 грн., які були стягнуті в рамках виконавчого провадження № 59415391 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4764/10, оскільки виконавчий лист видавався на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2010 року, яке на даний час є чинним та в добровільному або примусовому порядку боржником ОСОБА_2 не виконано, і лише його скасування може бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та задоволення вимоги про стягнення з кредитора безпідставно одержаних коштів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 не є обґрунтованою, а тому вважає, що заява задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.18, 260, 353,432, 435 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно одержаних грошових коштів по справі № 2-4754/10 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 15 днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя