РІШЕННЯ

Іменем України

17.05.2024 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Мартинишин М.О.

з участю секретаря Кондрашин В.Р.

представника позивача Єсіпова І.А

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Рубікон Інвест» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

в с т а н о в и в:

представник позивача ОСОБА_2 адвокат Єсіпов І.А. звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Рубікон Інвест», до якого просить стягнути з відповідача на користь позивача 2 577 689 гривень, сплачених позивачем на виконання нікчемного попереднього договору від 06.09.2022 року та судові витрати віднести на рахунок відповідача.

Позовні вимоги мотивують тим, що позивач мав намір поліпшити свої житлові умови шляхом інвестування коштів ужитлове приміщення на стадії будівництва, тому позивач уклав 06.09.2022 року з відповідачемпопередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Даний об`єкт фізично не існував, і був представлений лише як графічне зображення у додатку до попереднього договору. Згідно Попереднього договору, сторони зобов`язуються укласти у належній формі договір-купівлі продажу об`єкта у строк до 31.03.2024, але не пізніше ніж протягом 30 днів з моменту проведення державної реєстрації права власності на об`єкт за відповідачем, якщо позивач внесе забезпечувальний платіж згідно умов договору. На виконання попереднього договору позивачем було сплачено на банківський рахунок відповідача 2 577 689 гривень, що підтверджується банківськими квитанціями. Зазначає, що в силу статей 215, 216, 220, 657 ЦК України даний договір є нікчемним, оскільки нотаріально не посвідчений. Відтак, просить стягнути з відповідача сплачені кошти на виконання нікчемного попереднього договору купівлі продажу квартири від 06.09.2022 року та судові витрати віднести на рахунок відповідача.

Ухвалою судді від 16.08.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04.09.2023 року заяву представника позивача про забезпечення позову частково задоволено, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.03.2024 року.

19.12.2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Відзив мотивує тим, що із змісту умов пунктів 3.1, 4.1 та 4.2 Попереднього договору купівлі продажу квартири від 06.09.2022 року вбачається, що вони кореспондується з вимогами, які встановленні у ч.1 ст.570 ЦК України, а отже забезпечувальний платіж за своїм характером є завдатком. Крім цього, згідно п.2.4 Попереднього договору купівлі продажу квартири від 06.09.2022 року, строк виконання обов`язку відповідача перед позивачем ще не настав, а тому у позивача відсутні підстави у стягненні з відповідача сплаченого забезпечувального платежу у сумі 2 577 689 гривень. Водночас вказує, що в момент укладення Попереднього договору купівлі продажу квартири від 06.09.2022 року жодна зі сторін цього правочину не виразила бажання у його нотаріальному посвідченні, а отже і обов`язок такого посвідчення у сторін не вимагалося, згідно діючої на той момент ст.635 ЦПК України. Отже, здійснюючи у розмірі та строки, встановленні п.4.4. Попереднього договору купівлі продажу квартири від 06.09.2022 року, забезпечувальний платіж, позивач фактично визнав цей попередній договір, таким, що вчинений у належній формі. Зважаючи на все вищенаведене, підстави для задоволення позову відсутні. Просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному розмірі та судові витрати позивача покласти на останнього.

10.01.2024 року від представника позивачанадійшов відповідь на відзив, в якому зазначає, що посилання відповідач на те, що вимога нотаріального посвідчення такого роду двосторонніх правочинів не була прямо закріплена у ст.635 ЦК України на момент підписання Попереднього договору, не спростовує того, що на момент його підписання (06.09.2022 року), на нього, згідно абз. 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України, поширювались вимоги ст. 657 цього Кодексу щодо форми основного договору купівлі-продажу нерухомого майна. Тому, оскільки предметом Попереднього договору є зобов`язання укласти у майбутньому Основний договір купівлі-продажу квартири (а не сукупності будівельних матеріалів), на цей Попередній договір поширюються всі вимоги щодо форми Основного договору, які визначені ст. 657 ЦК України. А щодо посилань відповідача на те, що сплачені позивачем суми забезпечувального платежу мають характер завдатку, дані твердження не відповідають дійсності з огляду на постанову Верховного Суду від 10.11.2021 по справі № 463/6208/16-ц та постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 по справі № 1519/2-5034/11, згідно яких кошти, передані на виконання зобов`язань за нікчемним (недійсним) правочином, не є боргом або завдатком, оскільки ніяких зобов`язань за такими правочинами - не виникає. Крім цього, відповідач безпідставно ухилився від надання відповідей на запитання, поставлені йому позивачем як до свідка, а тому не спростував, що отримані від позивача кошти на виконання нікчемного правочину, він просто їх привласнив.

Ухвалою суду 01.02.2024 року клопотання представника позивача задоволено та повернути позивачу надмірно сплачену суму судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 684гривень.

Ухвалою суду від 12.04.2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі відмовлено, клопотання представника позивача про витребування доказів шляхом витребування у відповідача доказів повернуто представнику позивача та закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовну заяву, надав аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві та до відповіді на відзив. Просив позов задоволити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив повністю, надав аналогічні пояснення викладеним у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог та просив зменшити позивачу до 15% відсотків судові витрати на професійну правничу допомогу.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що 06.09.2022 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Рубікон Інвест» в особі директора Іваник Ірини Олександрівни підписано попередній договір купівлі продажу квартири(а.с.17-25).

Відповідно до п.2.1. Договору, предметом договору є укладення сторонами в майбутньому договору купівлі - продажу об`єкта (основного договору) на умовах, встановлених цим договором.

В свою чергу, відповідно до п.1.1.2. Договору, об`єкт 3- кімнатна квартири АДРЕСА_2 ), загальна проектна площа 89,51 кв.м.

Пунктом 2.2. Договору визначено, що за цим договором сторони зобов`язуються в майбутньому укласти в належній формі та посвідчити нотаріально основний договір, до підписання якого сторона-1(відповідач у справі) забезпечить введення будинку в експлуатацію та після оформлення та реєстрації права власності за стороною-1 на об`єкт, передає об`єкт у власність стороні-2(позивачу у справі) в порядку, що встановлений договором.

Даним договором передбачено, що виконання зобов`язання повинно бути забезпечене, зокрема, шляхом сплати стороною-2 коштів стороні-1.

Згідно п.4.3. Договору, сторони погодили, що сторона -2 зобов`язується сплатити забезпечувальний платіж, що дорівнює сумі коштів, яка у національній валюті України гривні складає 3 436 918,16 гривень без податку на додану вартість, що за курсом НБУ на день укладення цього договору становить 93 985,50$( долар по курсу НБУ = 36,5686 грн.).

А також у п.4.4 цього Договору, що вказаний у пункті 4.3 забезпечувальний має бути сплачений стороною-2 на банківський рахунок сторони-1 наступними чином, зокрема було визначено в такому договорі кошти та строки сплачування такого платежу її кількома частинами.

Пунктом 8.3. цього Договору визначено, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину та є попереднім договором згідно зі ст.635 ЦК України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.628 ЦК України, передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, при укладенні попереднього договору має бути дотримана така ж форма договору, яка є аналогічною основному договору у досліджуваних правовідносинах, тобто договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно часини першої статті 657 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Про необхідність нотаріального посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна визначено також у ст. 55 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відтак, в силу вищевказаних норм цивільного законодавства попередній договір, укладений 06.09.2022 року між позивачем та відповідачем, за формою не відповідає вимогам, встановленим законом до основного договору, оскільки не був нотаріально посвідченим, отже в силу закону є нікчемним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Саме такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №521/17654/15-ц (провадження № 61-2858св18).

В матеріалах справи містяться копії банківських квитанцій від 06.09.2022 на суму 1 718 459 гривень, від 17.11.2022 на суму 286 410 гривень, від 10.02.2023 на суму 286 410 гривень та від 24.05.2023 року на суму 286 410 гривень(а.с.11-14), згідно яких позивачем було сплачено відповідачу забезпечувальні платежі за попереднім договором від 06.09.2022 року, на загальну суму 2 577 689 гривень відповідно.

Отже, загальна сума внесеного позивачем на користь відповідача забезпечувального платежу складає 2 577 689 гривень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

До вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша 1212 ЦК України.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 1 частини першої статті 216 ЦК України).

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що:

(а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції;

(б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція;

(в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.09.2021 року у справі №363/222/17 та від 08.09.2021 року у справі №522/22915/15-ц.

Враховуючи те, що грошові кошти як забезпечувальний платіж були передані позивачем відповідачу за попереднім договором, який за формою не відповідає вимогам, встановленим законом до основного договору, оскільки не був нотаріально посвідченим, а отже в силу закону є нікчемним та не створює юридичних наслідків, суд приходить до висновку, що вказані кошти відповідач утримує без належної правової підстави, а тому вони підлягають поверненню позивачу.

Саме такі висновки у подібних правовідносинах викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2019 року у справі № 636/4948/14-ц (провадження № 61-17317св18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 396/29/17 (провадження № 61-29467св18).

Разом з тим, суд зазначає, що зазначені кошти, які буди передані на виконання зобов`язань за нікчемним (недійсним) правочином, не є боргом або завдатком, оскільки ніяких зобов`язань за такими правочинами - не виникає.

За вказаних обставин, суд вважає доводи представника відповідача є безпідставними, оскільки між сторонами попередній договір щодо купівлі-продажу в майбутньому квартири є нікчемним та не породжує ніяких правових наслідків для сторін щодо зобов`язання в майбутньому укласти договір купівлі-продажу, оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладення якого сторони обумовили в майбутньому.

Натомість суд вважає аргументи представника позивача обґрунтованими та такими, що підтверджені належними та достатніми доказами у справі.

В матеріалах справи відсутні будь - які докази, які свідчать про те, що позивачу повернені грошові кошти, як і відсутні докази, що позивачем безпідставно заявлені позовні вимоги, щодо їх повернення.

Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З урахуванням вищевказаного, оскільки позивач сплативна виконання нікчемного попереднього договору купівлі-продажу квартири від 06.09.2022 рокузабезпечувальний платіж у загальній сумі 2 577 689 гривень, а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а отже, наявні підстави для задоволення позовних вимог і цій частині.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної судової практики, суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 Постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2019 у справі № 905/1795/18).

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.

Звертаючись даним позовом до суду, представник позивача також просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу та згідно до клопотання про доручення доказів судових витрат, просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 71 000 гривень.

Як на доказ цих витрат, представником позивача надано договір №23-06/1 про надання професійної правничої допомоги від 23 червня 2023 року та додаткову угоду №1 від 23 червня 2023 до договору про надання професійної правничої допомоги №23-06/1 від 23 червня 2023 року, які укладені між позивачем та адвокатом Єсіповим І.А.

На підтвердження факту надання правової допомоги та витрат, пов`язаних з такою, надано рахунок №01-03/1 за послуги професійної правничої допомоги від 01 березня 2024 року відповідно до якого вартість послуг адвоката складає 56 800 гривень, рахунок №01-03/1 за послуги професійної правничої допомоги від 16 травня 2024 року відповідно до якого вартість послуг адвоката складає 14 200 гривень та квитанцію №ВЕ44-Р575-3Н31-ХСР8 від 02.03.2024 року про переказ позивачем особистих коштів за правову допомогу у справі №465/5009/23 у розмірі 56 800 гривень за надані послуги.

На підтвердження повноважень представника надано суду ордер Серія ВС №1214568 від 02.07.2023 року виписаний на підставі зазначеного договору про надання професійної правничої допомоги від 23 червня 2023 року.

Як встановлено в ч. 4 ст. 58 ЦК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Таким чином, повноваження адвоката Єсіпова І.А., як представника позивача підтверджені в порядку, встановленому чинним цивільним процесуальним законодавством. Подання суду інших документів з цією метою не передбачене.

Однак, позивач в порушення ч.3 ст.137 ЦПК України, не надав детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат. Відсутність детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, зокрема, із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Для включення всієї суми витрат на правову допомогу у відшкодування за рахунок відповідача, відповідно до положень статей 137, 141 ЦПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Як вже було зазначено вище з посиланням на відповідні висновки суду касаційної інстанції, Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

Взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем заяв та матеріалів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої фактичності та неминучості) та розумності їх розміру, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу позивача не відповідає принципам розумності в цих правовідносинах, не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спірних правовідносин.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

З огляду на викладене вище, суд вважає наявними підстави для відмови у відшкодування за рахунок відповідача усього заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу з огляду на невідповідність таких витрат вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору.

Таким чином, суд, зважаючи на положення статей 89 133, 134, 137, 141 ЦПК України, дослідивши докази, надані представником позивача на підтвердження понесених судових витрат, приймаючи до уваги принципи пропорційності, реальності та розумності судових витрат, практику ЄСПЛ та Верховного Суду та враховуючи складністю справи,доказів у справі, їх необхідність, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, а також заявленою позовною вимогою та заявленого клопотання представником відповідача про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, то суд вирішуючи питання про визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами приходить до висновку про зменшення розміру таких витрат до 15 000 гривень.

Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача фактично понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень, що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат позивачу саме в зазначеному розмірі.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 165,44 гривень, які були сплачені при поданні позовної заяви та заяви про забезпечення позову.

Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 19, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 141, 158, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України

в и р і ш и в :

позов частково задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Рубікон Інвест» на користь ОСОБА_2 2 577 689 гривень, сплачених позивачемна виконання нікчемного попереднього договору від 06.09.2022 року, судові витрати у розмірі 11 165,44 гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви та заяви про забезпечення позову та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 гривень, а всього разом 2 603 854,44 гривень(два мільйона шістсот три тисячі вісімсот п`ятдесят чотири гривні, сорок чотири копійки).

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 04.09.2023 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі

позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Рубікон Інвест», , місцезнаходження: м. Львів вул. Липинського, буд. 36.

Дата складення повного судового рішення 27.05.2024 року.

Суддя Мартинишин М.О.