ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6639/24 Справа № 210/4051/23 Суддя у 1-й інстанції - Чайкіна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №210/4051/23 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, третя особа Департамент адміністративних послуг Виконкому Криворізької міської ради, про визнання неправомірною відмови та визнання право користування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Чайкіної О. В., -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що є сином ОСОБА_2 та онуком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які перебували у шлюбі та є батьками ОСОБА_2 15.05.1987 дідусем позивача, ОСОБА_3 , було укладено з ЖЕУ-18 договір найму квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір найму було укладено на підставі ордеру №1263 від 15.05.1987, виданого на ім`я ОСОБА_3 , а ордер видано на підставі рішення Виконкому Дзержинської райвиконкому м. Кривого рогу від 15.05.1987 №93(1). ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь позивача - ОСОБА_3 . Родина Позивача продовжила мешкати в квартири АДРЕСА_1 , тому 18.01.2000 на засіданні житлово-побутової комісії Виконкому Дзержинської районної ради було постановлено дозволити КЖП №9 змінити договір найму на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 та заключити договір найму з громадянкою ОСОБА_5 на квартиру житловою площею 36,86 м2 зі складом сім`ї три чоловіки у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача. Склад сім`ї нового наймача ( ОСОБА_5 ) на той момент був такий: вона та її двоє синів, старший син - ОСОБА_2 (батько позивача) та молодший - ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер молодший син ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

Все своє дитинство до 2012 року позивач прожив за адресою: АДРЕСА_3 , одночасно постійно спілкувався та відвідував бабусю ( ОСОБА_5 ) за місцем її проживання: кв. АДРЕСА_1 . Але, починаючи з 2012 року, так сталось, що позивач одночасно був зареєстрований за місцем проживання своєї мами за адресою: АДРЕСА_3 та почав постійно фактично проживати з батьком та бабусею за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

Позивач досі залишається зареєстрований в квартирі зі своєю мамою (за адресою: АДРЕСА_3 ), але фактично не проживає там з 2012 року. Отже з 2012 року, тобто 16 років позивач мешкає зі своїм батьком та бабусею за адресою: кв. АДРЕСА_1 , де вони вели спільне господарство та жили однією сім`єю.

03 лютого 2018 року помирає бабуся Позивача, ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_2 через стан здоров`я не займався оформленням на себе договору найму на квартиру АДРЕСА_1 , але продовжує фактично проживати в цій квартирі разом з позивачем.

13 липня 2019 року позивач одружується з ОСОБА_7 (після одруження прізвище змінено на ОСОБА_8 ), а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народжується донька - ОСОБА_9 . Після одруження та народження доньки, позивач разом з дружиною та донькою продовжує мешкати з батьком у квартирі АДРЕСА_1 , вони також ведуть спільне господарство та продовжують жити однією сім`єю. Позивач в той час починає працювати в Києві, та приїжджає додому здебільшого на вихідні, але у квартирі з його батьком продовжує постійно мешкати його дружина ( ОСОБА_10 ) та донька ( ОСОБА_9 ).

З лютого 2022 року, тобто з початком повномасштабних бойових дій в України, позивач перестає працювати в місті Києві та продовжує мешкати разом з батьком, дружини і донькою у спірній квартирі АДРЕСА_1 .

Після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач з дружиною і донькою, налякані ситуацією, фактично перебуваючи у складних форс мажорних обставинах, тимчасово їдуть в більш безпечне на їх погляд на той момент місце - в Київ. Там вони мешкали у орендованому житлі. При цьому позивач та його сім`я не повністю поїхали з квартири АДРЕСА_1 , а навіщали це житло. Останнього разу вони були в квартирі восени 2022 року, а коли повернулись в квартиру в січні 2023 року, то з`ясувалось, що квартиру опечатано житлово-побутовою комісією Виконкому Металургійної районної у місті ради.

Намагаючись вирішити питання користування вказаною квартирою, позивач 15 лютого 2023 року звернувся до Центру адміністративних послуг «Віза» Виконкому Криворізької міської ради. На що йому було надано повідомлення від 15.03.2023 та витяг з рішення №90 від 15.03.2022, відповідно до яких позивачу було відмовлено у внесенні змін до договір найму житлового приміщення, яке складається з 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 АТО у зв`язку з відсутністю права користуванням житловим приміщенням. У вказаних документах зазначено, що наймачем квартири була ОСОБА_5 (бабуся позивача), яка померла у лютому 2018 року. Місце проживання інших членів сім`ї у квартирі не зареєстровано, за відомостями, що містяться в реєстрі територіальної громади м.Кривий Ріг, місце проживання позивача з 2012 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , де позивач, за твердженнями Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, має право користування житловим приміщенням, а в квартирі АДРЕСА_1 , за твердженнями Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, позивач не проживав та не був зареєстрований. Тому, посилаючись на приписи статті 107 Житлового кодексу Української РСР, Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради, стверджує, що у нього немає законних підстав щодо розгляду питання укладання з Позивачем договору найму на квартиру АДРЕСА_1 .

До смерті батька та до тимчасового (через форс-мажорні обставини) від`їзду позивача з сім`єю до Києва, тобто до травня 2022 року позивач, та його батько сплачували за комунальні послуги у квартирі АДРЕСА_1 .

Вважає твердження відповідача є помилковими, адже позивач та його донька і дружина, як члени сім`ї наймача (бабусі позивача) фактично, у розумінні статті 107 ЖК Української РСР, на яку посилається відповідач, не вибули з вказаної кватири, а лише через тяжкі обставини тимчасово зменшили обсяг користування житлом, при цьому не залишаючи житло повністю, а відвідуючи його до його опечатування відповідачем.

У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати неправомірною відмову Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, викладену в рішенні №90 від 15.03.2022, яким ОСОБА_1 відмовлено у внесенні змін в договір найму житлового приміщення, яке складається з 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 , податковий номер: , право користування житловим приміщенням, яке складається з 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, третя особа: Департамент адміністративних послуг Виконкому Криворізької міської ради, про визнання неправомірною відмову та визнання право користування залишено без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду першої інстанції про те, що у позивача є право користування житловим приміщенням за адресою його реєстрації є формальним, бо мати юридичне право користуватись житлом, в якому зареєстрований, не дорівнює можливості фактичного користування таким житлом, адже у вказаній квартирі вже проживає чотири особи, різного віку та статі, при цьому в квартирі лише 26,533 м2 житлової площі, а позивач має свою сім`ю: дружину та маленьку доньку, тому він фізично не має змоги заїхати та почати більш-менш комфортно мешкати у вказаній квартирі, щоб це було комфортно і для своєї сім`ї (дружини та доньки), і для своєї родини складом 4 особи, що вже мешкають у цій квартирі.

Разом з тим, ст.29 ЦК України унормовано, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Отже, факт реєстрації позивача за певною адресою не доводить того, що він реально користувався та мав змогу користуватись таким житлом, враховуючи розмір такого житла та обставини його сім`ї та родини.

Від відповідача на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого, виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та повним, але аналізувати апеляційну скаргу відповідач не буде, оскільки, представником позивача в апеляційній скарзі зроблена набірна нормативних актів без посилань на ЦПК України, які не мають значення для справи.

Разом з тим, наголошують, що засновнику Адвокатського бюро «Кулигін і партнери» слід змінити назву і адресу, привести у відповідність з рішенням Київської міської ради про перейменування вулиць (на вулицю Рене Декарта). Адреса листування повинна збігатись з адресою, внесеною в Єдиний державний реєстр юросіб та ФОП. Вважає, що вказана адреса для направлення процесуальних документів для позивача ОСОБА_1 є порушенням його доступу до правосуддя він не давав доручення суду і відповідачу надсилати відзив та інші документи на невідому адресу.

Крім того судовий збір за подання апеляційної скарги сплачено іншою особою, яка не є учасником справи, що є підставою (у разі задоволення скарги) для відмови у стягненні судових витрат на її користь.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_11 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлений належним чином.

Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради в судове засідання не з`явився, надавши до суду апеляційної інстанції заяву про можливість розгляду справи без участі представника третьої особи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України, щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України, щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження позивача ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками були ОСОБА_2 та ОСОБА_12 , орган що видав свідоцтво Жовтневий відділ реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, видане 10 квітня 2006 року, серії НОМЕР_1 (а.с.20).

Позивач 13 липня 2019 року одружився з ОСОБА_7 (після одруження прізвище змінено на ОСОБА_8 ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1490 (а.с.21).

Реєстрація народження доньки позивача ОСОБА_13 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , було проведено у місті Києві 26.05.2020 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), актовий запис №1135 (а.с.22).

Відповідно до свідоцтва про народження батька позивача ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_14 , свідоцтво видане Центральним РАЦс у м. кривий Ріг 05 липня 1970 року (а.с.24).

ОСОБА_3 (дідусь позивача), ІНФОРМАЦІЯ_7 уклав з ЖЕУ-18 договір найму квартири АДРЕСА_1 (а.с.25).

З вказаного вище договору найму встановлено, що він укладений на підставі ордеру №1263 від 15.05.1987, виданого на ім`я ОСОБА_3 . Ордер видано на підставі рішення Виконкому Дзержинської райвиконкому м. Кривого рогу від 15.05.1987 №93(1) (а.с.27, 30-38).

Із свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Дзержинської районної ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області видане 02 грудня 1999 року серії НОМЕР_2 , встановлено, що ОСОБА_3 (дідусь позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.55).

Із копії свідоцтва про право на спадщину, спадкова справа за №433 встановлено, що спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , є дружина ОСОБА_5 , яка мешкає у АДРЕСА_4 (а.с.56).

Відповідно до виписки із протоколу №1 від 18.01.2000, яка затверджена рішенням Виконкому Дзержинської районної ради від 19.01.2000 №19, 18 січня 2000 на засіданні житлово-побутової комісії Виконкому Дзержинської районної ради було постановлено дозволити КЖП №9 змінити договір найму на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 та заключити договір найму з громадянкою ОСОБА_5 на квартиру житловою площею 36,86 м2 зі складом сім`ї три чоловіки у зв`язку із смертю основного квартиронаймача, виписку видано 03.10.2005, витяг з того ж самого протоколу, датований 27.01.2000 (а.с.57, 58).

З довідки №162 від 19.06.2009, виданої Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою, встановлено склад сім`ї нового наймача - ОСОБА_5 , зокрема: сама ОСОБА_15 та її двоє синів, ОСОБА_2 (батько позивача) та молодший - ОСОБА_6 (а.с.59).

Відповідно до свідоцтво про смерть виданого Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, серія НОМЕР_3 , молодший син ОСОБА_5 ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.65).

Відповідно до довідки №19, виданої Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою 12 квітня 2023 року, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.68).

Суду представлено Акт складений 26 квітня 2023 року мешканцями будинку АДРЕСА_5 та затверджений майстром ТОВ «УЮТ-2011», про те, що ОСОБА_1 прописаний за адресою: АДРЕСА_3 не мешкає з 2012 року по теперішній час.

Відповідно до свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 виданого Металургійним районним у місті Кривому Розі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ІНФОРМАЦІЯ_11 померла ОСОБА_5 (а.с.68).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помирає ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим Металургійним районним у місті Кривому Розі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.69).

Позивач з метою врегулювання спору звернувся до Центру адміністративних послуг «Віза» Виконкому Криворізької міської ради.

З отриманого повідомлення від 15.03.2023 та витягу з рішення №90 від 15.03.2022, встановлено, що позивачу відмовлено у внесенні змін до договір найму житлового приміщення, яке складається з 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 АТО у зв`язку з відсутністю права користуванням житловим приміщенням. У вказаних документах зазначено, що наймачем квартири була бабуся позивача - ОСОБА_5 , яка померла у лютому 2018 року, місце проживання інших членів сім`ї у квартирі не зареєстровано, за відомостями, що містяться в реєстрі територіальної громади м. Кривий Ріг, місце проживання позивача з 2012 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , де позивач, за твердженнями Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, має право користування житловим приміщенням, а в квартирі АДРЕСА_1 , позивач не проживав та не був зареєстрований (а.с.74, 75).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за встановлених судом обставин справи, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , як про визнання неправомірною відмови Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, викладену в рішенні №90 від 15.03.2022, яким відмовлено у внесенні змін в договір найму житлового приміщення, яке складається з 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , так і визнання за ОСОБА_1 права користування даним житловим приміщенням не має. Доказів зворотнього стороною позивача суду не надано.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

За особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Статтею 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

У справі, що переглядається, квартира за вказаною адресою не приватизована та є власністю територіальної громади міста Кривого Рогу. Останнім наймачем квартири (після смерті свого чоловіка) була ОСОБА_5 (бабуся позивача), яка померла у лютому 2018 року. На час звернення з позовом місце проживання інших осіб (в тому числі позивача з членами його сім`ї) у спірній квартирі не зареєстроване.

За відомостями, що містяться в реєстрі територіальної громади міста Кривий Ріг, місце проживання позивача з 2012 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , де він має право користування житловим приміщенням. В квартирі АДРЕСА_1 , відповідно до архівних даних територіальної громади міста, позивач не проживав та не був зареєстрований.

Доказів, які б відповідали наведеним вище вимогам процесуального закону, на підтвердження зв`язків позивача та/або членів його сім`ї (дружини та доньки) зі спірним житлом, а також чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання як члена сім`ї наймача ОСОБА_5 , починаючи з 2012 року, позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що за місцем реєстрації позивача (за адресою: АДРЕСА_3 ) мешкають інші особи, і що площа цього житла замала для розміщення його родини, не мають правового значення для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана відповідна правова оцінка.

Скаржник не надав жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, зводяться до переоцінки доказів і правильності висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді: