КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/9917/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Усковій Я. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Солов`я Віталія Олеговича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року в складі судді Григоренко І. В.,

встановив:

23.12.2020 ОСОБА_1 в особі адвоката Асатряна Т. Л. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Просив розірвати договір довічного утримання від 23 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т. В., який зареєстрований в реєстрі за номером 38.

Повернути ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року провадження у вказаній справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

З ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року не погодилась правонаступник позивача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_3 .

23.03.2024 представник ОСОБА_3 - адвокат Соловей В. О. подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі послався на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 червня 2023 року у справі №681/1267/22. Однак, чинне цивільно-процесуальне законодавство не зобов`язує суди дотримуватися висновку Верховного Суду, а правова система України не є системою прецедентного права.

Зазначив, що положення п. 1 ч 1 ст. 255 ЦПК України стосуються предметної та суб`єктної юрисдикції суду, на розгляд якого надійшла позовна заява.

Згідно ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Отже, суд не може самоусунутися від розгляду позову з посиланням на формальні підстави, що справу не належить розглядати в порядку цивільного судочинства. В цивільному процесуальному законодавстві України право на застосовування процесуальної аналогії відсутнє, а право суду закрити провадження у випадку смерті сторони до відкриття провадження у справі ЦПК України не передбачає. Більш того, у випадку закриття провадження, якщо настала смерть позивача до відкриття провадження справи призводить до ілюзорності вирішення спору, адже характер спірних правовідносин не завжди передбачає право спадкоємця звернутися до суду з новим позовом, і при цьому невирішений спір, ініційований позивачем ще за його життя, істотно вливає на обсяг успадкованого майна позивача.

Можливість подальшого залучення правонаступників до участі у розгляді справи не може ставитися в залежність від того, чи дожив позивач до моменту відкриття провадження у справі: можливість правонаступництва має бути безумовною, за виключенням того випадку, який, зокрема, і передбачив законодавець - якщо спірні правовідносини не досукають правонаступництва. Отже, юридичний факт (випадок) смерті позивача до відкриття провадження у справі не може створювати для спадкоємців (правонаступників) позивача нерівні процесуальні наслідки порівняно з правонаступниками у тих справах, де позивач помер після відкриття провадження у справі. Цивільний процесуальний закон не може виключати, і даному спорі не виключає подальший розгляд справи за позовом позивача, який реалізував своє право на судових захист ще за життя.

Вважає помилковим висновки суду першої інстанції, що права позивача виникають після відкриття провадження у справі.

Виходячи з тлумачення норм ЦПК України в їх системному зв`язку зі ст. 42, 43, 46 та 47 ЦПК України слід дійти висновку, що процесуальні права позивача виникають з моменту подання позову, а не з моменту відкриття провадження у справі, а тому є підстави для відступлення від висновку Верховного Суду, на які посилався в своєму клопотанні про закриття провадження у справі представник відповідача.

Судом першої інстанції неправильно застосовані норми п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, що призвело до помилкового закриття провадження у справі.

30.07.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Дроботько О. В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає, що судом першої інстанції вірно враховано висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 05.04.2021 року в справі № 200/21020/15-ц (провадження № 61-9921св19) та від 30.06.2023 року в справі № 681/1267/22 (провадження № 61-6063св23).

Зазначає, що системний аналіз ст. 25 - 26 ЦК України, ст.46 , ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 55 ЦПК України надає можливість дійти висновку, що процесуальне правонаступництво у справах де таке правонаступництво допускається, у разі смерті фізичної особи можливе в порядку ст. 55 ЦПК України шляхом залучення правонаступника, однак лише за умови, що смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Вважає необґрунтованими твердження скаржника про те, що процесуальні права позивача виникають з моменту подання позову, а не з моменту відкриття провадження у справі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Дроботько О. В. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 та її представник - адвокат Соловей В. О. в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

28.10.2024 адвокат Соловей В. О. через систему "Електронний суд" звернувся до суду з заявою про відкладення розгляду апеляційної скарги.

Заява обґрунтована тим, що він не має можливості прибути із м. Дніпро до м. Києва на засідання 29.10.2024, оскільки проходить реабілітацію після серйозної хвороби - негоспітальної пневмонії і легеневої недостатності ІІ ступеня. До заяви долучив скан-копію довідки лікаря-терапевта від 23.08.2024 про те, що Соловей В.О. знаходиться на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря з 23.08.2024 року з зазначенням вищевказаного діагнозу.

Заслухавши думку представника відповідача - адвоката Дроботько О. В., дослідивши надані до клопотання документи, колегія суддів дійшла висновку про можливість продовження розгляду справи у відсутність ОСОБА_3 та її представника - адвоката Солов`я В. О.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Європейський суд з прав людини, зокрема у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі», неодноразово вказував, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

Європейський суд з прав людини зазначив, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 7 липня 1989 року у справі Юніон Аліментарія Сандерс проти Іспанії, № 11681/85, § 35).

Враховуючи ту обставину, що адвокат Соловей В. О. звертався 23.08.2024 до апеляційного суду з клопотанням про відкладення апеляційного розгляду справи з підстав наявного у нього захворювання, до якого було додано довідку лікаря-терапевта від 23.08.2024 про те, що Соловей В.О. знаходиться на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря з 23.08.2024, а також інформаційну довідку з електронної системи охорони здоров`я про сформований медичний висновок про тимчасову непрацездатність з 23.08.2024 по 29.08.2024, вказане клопотання було задоволено судом апеляційної інстанції, а судове засідання відкладено до 29.10.2024, за відсутності інших доказів того, що адвокат Соловей В. О. за станом свого здоров`я 29.10.2024 не зможе взяти участь в судовому засіданні, а також з огляду на тривалість судового провадження, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в його відсутність.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що 21.12.2020 між ОСОБА_1 та адвокатом Асатряном Т. Л. було укладено договір про надання правової допомоги, на підставі якого адвокат Асатрян Т. Д. звернувся з вказаним позовом в інтересах ОСОБА_1 до суду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2021, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Писанцю В.А.

Провадження у справі відкрито 23 липня 2021 року.

З огляду на те, що ОСОБА_1 помер до відкриття провадження у даній справі провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. При цьому районний суд послався на відповідну судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Згідно з частиною першою статі 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша стаття 48 ЦПК України).

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №473/1433/18 (провадження № 14-35цс20), викладено такі правові висновки: «Цивільне процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому не залежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні. Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.

За таких обставин, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог статті 25 ЦК України припинено, та в силу вказаного вище не могла бути стороною у справі, провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених до відповідача, який на час звернення з позовом до суду вже помер, підлягало закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.».

Подібні правові висновки викладено також Верховним Судом у постановах: від 16 травня 2018 року у справі № 183/4229/14 (провадження № 61-5330св18), від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц (провадження № 61-33766сво18), від 05 квітня 2021 року у справі № 200/21020/15-ц (провадження № 61-9921св19) та багатьох інших.

Судова практика з указаного процесуального питання є сталою та сформованою.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Висновки, викладені у судових рішеннях найвищої судової інстанції, належить кваліфікувати як застосування норм закону, що має обов`язків характер.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 в особі представника звернувся до суду з цим позовом 23.12.2020. Провадження у даній справі було відкрито 23.07.2021. Про смерть ОСОБА_1 стало відомо суду 05.11.2021 з клопотання ОСОБА_5 про залучення її у якості правонаступника позивача.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

За таких обставин, встановивши, що позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що видано свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 (відділ реєстрації: р.-н Бешикташ/м.Стамбул Турецька Республіка), до відкриття провадження у справі (23 липня 2021 року) , і на момент смерті він не набув статусу учасника справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм процесуального права, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Солов`я Віталія Олеговича залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31.10.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук