Справа № 296/7826/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" жовтня 2024 р. м.Житомир

орольовський районний суд м.Житомира у складі: судді Шкирі В.М., розглянувши в м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення сторін, цивільну справу за позовом представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» - Пилипчук Аліни Сергіївни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

27.08.2024 через підсистему "Електронний суд" на електронну пошту Корольовського районного суду м.Житомира надійшла позовна заява представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» - Пилипчук Аліни Сергіївни до ОСОБА_1 , згідно якої просить стягнути з відповідача на користь ТзОВ "Споживчий центр" заборгованість за кредитним договором №13.02.2024-100001341 від 13.02.2024 в розмірі 38220,00 грн з тих підстав, що відповідач порушив свої зобов`язання, які передбачені кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що 13.02.2024 року ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір (оферти) №13.02.2024-100001341. Відповідно до умов договору, позичальнику надано кредит в розмірі 14000 грн. строком на 140 днів, зі сплатою процентів у розмірі: 365 % річних - фіксована процентна ставка в розмірі 1% за 1 день користування, комісія пов`язана з наданням кредиту 15% від суми кредиту становить 2100,00 грн., неустойка 140,00 грн., нараховується за кожен день невиконання / неналежного виконання зобов`язання.

В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 01.07.2024, утворилась заборгованість у розмірі 38220,00 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 14000,00 грн та по процентам в розмірі 18620 грн. по комісії в розмірі 2100,00 грн., та неустойка в розмірі 3500,00 грн., чим порушуються права та інтереси ТзОВ «Споживчий центр».

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 29.08.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомлення сторін (а.с. 42).

До суду представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити з підстав викадених в позові.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду 30.09.2024 та 25.10.2024 повторно не з`явився.

Представником відповідача - адвокатом Цокало Т.М. на електронну адресу суду подано заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність відповідача. Крім цього подано заяву про часткове визнання позову, а саме відповідач визнає позовні вимоги за кредитним договором № 13.02.2024-100001341 вавід 13.02.2024 в розмірі 32172,00,Ю яка складається з: 14000,00 грн. - основного боргу, 16072,00 грн. - процентів, 2100,00 грн. - комісії.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

З`ясувавши обставини, дослідивши докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 13.01.2024 ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 13.02.2024-100001341, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Згідно договору сума кредиту встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною оферти. Договір підписано електронним цифровим підписом сторін (а.с. 12-21).

Як вбачається з Заявки до договору №13.02.2024-100001341 від 13.02.2024, сума кредиту складає 14 000 грн; строк кредитування - 140 дні; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка в розмірі 1% за 1 день користування, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Комісія пов`язана з наданням кредиту 15% від суми кредиту дорівнює 2100,00 грн. (а.с. 18-20)

13.02.2024 року позивач видав відповідачу кредит у розмірі 14000 грн, що підтверджується квитанцією № від 13.02.2024, чим виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі (а.с. 35).

Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №13.02.2024-100001341 від 13.02.2024, за ОСОБА_1 рахується заборгованість в розмірі 38220,00 грн, яка складається: 14000 грн - основний борг, 18620,00 грн проценти, 2100,00 грн. - комісія, 3500,00 грн. - неустойка (а.с. 11).

До теперішнього часу відповідач не сплатив позивачу заборгованість, чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором №13.02.2024-100001341 від 13.02.2024

Представник відповідача визнає позовні вимоги за кредитним договором № 13.02.2024-100001341 вавід 13.02.2024 в розмірі 32172,00,Ю яка складається з: 14000,00 грн. - основного боргу, 16072,00 грн. - процентів, 2100,00 грн. - комісії.

Щодо відсотків, що підлягають стягненню стороною відповідача надано контрозрахунок, а саме 14000,00 грн х 0,82%-114,20 грн відсотки, що мають сплачуватися за день кредитуваннях 140 днів=16072,00 грн відсотки, що підлягають стягненню.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд вважає доведеним факт укладення вищевказаного договору про надання кредиту між сторонами.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання кредиту. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Представник позивача надав довідку розрахунок з якого вбачається, що:

- основна суму боргу за кредитним договором - 14000,00 грн.

- проценти за період з 13.02.2024 по 01.07.2024 - 18620,00 грн ;

- комісія-2100,00 грн;

- неустойка - 3500,00 грн (а.с.11)

Представник відповідача визнає суму боргу за спірним кредитним договором в сумі 32172,00 грн з яких:

- основна суму боргу за кредитним договором - 14000,00 грн.

- проценти за період з 13.02.2024 по 01.07.2024 - 16072,00 грн ;

- комісія-2100,00 грн;

- неустойку вважає нарахованою неправомірно.

Суд погоджується з таким розрахунком оскільки відповідач не сплатив основну суму боргу за кредитом - 14000,00 грн

За 140 днів користування кредитними коштами в сумі 14000,00 грн мало бути нараховано 0,82% за кожен день користування кредитними коштами: 14000,00 грн х0,82%=114,80 грн х 140 днів=16072,00 грн.

Комісія за надання кредиту в сумі 2100,00 грн також передбачена п.9 заявки кредитного договору № 13.02.2024-100001341 так і відповіді Позичальника про прийняття пропозиції (АКЦЕПТ) кредитного договору № 13.02.2024-100001341 (КРЕДИТНОЇ ЛІНІЇ)

Згідно п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), а відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу;

Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз`яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову.

Представник відповідача позов визнає, про що, через канцелярію суду подано заяву.

Суд вважає, що визнання позову не суперечить чинному законодавству, а тому суд приймає визнання позову та приймає рішення про задоволення позову в цій частині.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в розмірі 3500,00 грн., за неналежне виконання кожного зобов`язання за період з 13.02.2024 по 01.07.2024 то суд враховує наступне.

Так п.14 заявки кредитного договору № 13.02.2024-100001341 та відповіді Позичальника про прийняття пропозиції (АКЦЕПТ) кредитного договору № 13.02.2024-100001341 (КРЕДИТНОЇ ЛІНІЇ) передбачає сплату неустойки в сумі 140,00 грн, за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов6язання.

Так, відповідно до пункту 18 "Прикінцевих та перехідних положень"ЦК України, який доповненийЗаконом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2120-IXта набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З аналізу положень пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" та статей 1046,1049,1050ЦК України, суд дійшов висновку про те, що на договір розповсюджується дія пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України.

Спірні відносини між сторонами врегульовувалися саме положеннями статей 1046, 1048, 1049,1050 ЦК України.

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22.

Враховуючи вищевикладене, суд, перевірившинарахування неустойкиза період з 13.02.2024 по 01.07.2024, з урахуванням вимог п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України дійшов висновку, що у задоволенні вимог в цій частині слід відмовити.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з мотивів та доводів, що викладені вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( справа Серявін проти України, рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

При зверненні до суду позивач сплатив згідно з платіжною інструкцією № СЦ00013575 від 22 сепня 2024 року - 2422,40 грн, які зараховано до спеціального фонду державного бюджету України.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, оскільки відповідач позов визнала то стягненню з неї підлягає 50% від сплаченого судового збору.

З відповідача мало б бути стягнуто пропорційно до задоволених вимог 2200,21 грн судового збору (34720,00 грн : 38220,00 грн х 2422,40 грн = 2200,57 грн).

Проте, оскільки представник відповідача позов визнав та він задоволений саме в цій частині , суд вважає що стягненню з відповідача підлягає 1100,29 грн, а інші 50 % , що становить 1100,10 грн мають бути повернуті з державного бюджету, як те передбачено ч. 1 ст. 142 ЦПК України .

Керуючись ст. 12-13,76-81,89, 247,258,263-265,274-275,279,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» - Пилипчук Аліни Сергіївни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) заборгованість за кредитним договором № 13.02.2024-100001341 від 13.02.2024 в сумі 34720 (тридцять чотири тисячі сімсот двадцять) гривень 00 копійок, яка складається з наступного:

- 14000 (чотирнадцять тисяч) гривень 00 копійок - заборгованність за кредитом;

- 16072 (шістнадцять тисяч сімдесят дві) гривні 00 копійок - проценти за користування кредитними коштами в період з 13.02.2024 по 01.07.2024 включно;

- 2100 (дві тисячі сто) гривень 00 копійок - комісія за видачу кредиту;

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) судовий збір в сумі 1100 (одну тисячу сто гривень) 29 копійок

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за платіжною інструкцією № СЦ00013575 від 22 сепня 2024 року, а саме 1100 (одну тисячу сто гривень) 29 копійок .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.10.2024 року

Cуддя В. М. Шкиря