Справа №519/1359/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

30.10.2024 року м.Південне

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Барановської З.І., секретаря Гнатюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Одеський припортовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.01.2011 позивач був прийнятий до АТ «Одеський припортовий завод», наказ №41-к від 19.01.2011. 31.01.2024 позивач був звільнений з займаної посади за згодою сторін за п.1 ст.38 КЗпП України, наказ №30-к від 22.01.2024, оскільки відповідач не сплачував заробітну плату тривалий час. В день звільнення 31.01.2024 позивачу була видана трудова книжка та повідомлено про відсутність розрахунку, оскільки відсутні кошти у товариства. З серпня 2023 року по листопад 2023 року АТ «Одеський припортовий завод» не сплачувало заробітну плату, ця сума складає 52175,49 грн. На дату подання позову відповідач не сплатив заробітну плату позивачу, затримав її сплату з дати звільнення: лютий 2024 року, березень 2024 року, травень 2024 року, червень 2024 року, липень 2024 року, серпень 2024 року. Загальна сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати складає 15347,40 грн * 6 = 92084,40 грн. Позивач просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з серпня 2023 року по листопад 2023 року включно у розмірі 52175,49 грн, а також стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 92084,40 грн. Позивачем заявлено про поновлення строку звернення до суду з даним позовом.

16.10.2024 від представника відповідача до суду надійшов відзив, згідно якого він просить зменшити стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати позивачу на користь АТ «ОПЗ», на 90 відсотків в зв`язку з введенням в Україні воєнного стану. що у подальшому призвело до зупинення виробництва та істотного зменшення джерел надходження коштів, різкого погіршення фінансово-економічного стану АТ «ОПЗ».

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 23.09.2024 відкрито провадження у даній цивільній справі, справа призначена у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву згідно якої просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, заява про розгляд справи у його відсутність до суду не надходила.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з АТ «Одеський припортовий завод» з 24.01.2011 по 31.01.2024 та була звільнена 31.01.2024 з посади провідного економіста з праці та заробітної плати відділу праці та заробітної плати на підставі наказу №30-к від 22.01.2024 за згодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.9-17).

Згідно листа АТ «Одеський припортовий завод» від 03.09.2024 №1738 заборгованість по виплаті заробітної плати відповідача перед ОСОБА_1 складає 52175,49 грн (а.с.18).

Відповідно до довідки від 03.09.2024 №1745, виданої АТ «Одеський припортовий завод» середньо годинна заробітна плата ОСОБА_1 , складає 120,96 грн (а.с.19).

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 78879,41 грн.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до змісту Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 №13 не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13, яка є обов`язковою для застосування судами.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 03.2013) згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме - в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках передбачених законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд не погоджується з наведеним розрахунком позивачки щодо середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, так як був проведений шляхом множення середньої заробітної плати на місяці, що суперечить п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Отже, ОСОБА_1 була звільнена 31.01.2024, остаточний розрахунок підприємством до цього часу не проведений, а тому стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01.02.2024 (наступний день за днем звільнення) по 01.08.2024 з урахуванням вимог ч.1 ст.117 КЗпП України.

За цей період судом розраховано кількість робочих годин, а саме 1040. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 125798,40 грн (120,96 грн середньо годинна зарплата х 1040 робочих годин).

Щодо доводів представника відповідача, викладених у відзиві з приводу зменшення стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати на 90% у зв`язку з веденням в України воєнного стану, що у подальшому призвело до зупинення виробництва та істотного зменшення джерел надходження коштів, різкого погіршення фінансово-економічного стану АТ «ОПЗ» суд зазначає наступне.

Представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами, що причиною порушення строків виплати заробітної плати була саме непереборна сила. Посилання у відзиві на безпідставність стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, відповідачем взагалі не аргументовані. Розрахунок не спростований.

Але, Верховний Суд неодноразово зазначав, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 (провадження №14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6- 113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року).

Враховуючи, розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі на дату звільнення, тривалість невиплати позивачу основного боргу, дії сторін щодо врегулювання спору, та з огляду на дотримання розумного та справедливого балансу між інтересами сторін, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, до суми невиплачених коштів у розмірі 52175,49 грн.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Крім того, позивач заявила про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, так як довідку про розрахунок заборгованості отримала 03.09.2024.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернулась до суду з позовом 13.09.2024, тобто у тримісячний строк з дня одержання нею письмового повідомлення про нараховані та невиплачені їй суми. Оскільки позивач не пропустила строк звернення до суду передбачений ст.233 КЗпП України, тому суд вважає що підстави для поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору відсутні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до АТ «Одеський припортовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі необхідно задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті заробітної плати за період з серпня 2023 року по листопад 2023 року у розмірі 52175,49 грн та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 52175,49 грн.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до ч.1-2 даної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 876,13 (104 350,98 х 1211,20 / 144 259,89) грн.

Керуючись ст.3, 12, 81, 141, 265, 268, ЦПК України, ст.116, 117 КЗпП України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до АТ «Одеський припортовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з АТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті заробітної плати за період з серпня 2023 року по листопад 2023 року у розмірі 52175,49 грн.

Стягнути з АТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 52175,49 грн.

Стягнути з Стягнути з АТ «Одеський припортовий завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 876,13 грн.

В іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач АТ «Одеський припортовий завод», місцезнаходження: Одеська область, м. Південне, вул. Заводська, буд.3, .

Суддя Южного міського суду

Одеської області З.І. Барановська