Єдиний унікальний номер судової справи: 473/4877/24
Номер провадження: 22-ц/812/1610/24 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2024 року, постановлену під головуванням судді Лузан Л.В. в приміщенні того ж суду за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 в якій просила: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці роботи ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , а також вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків.

Наступною ухвалою того ж суду від 11 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України повернено як неподану.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки заявницею ОСОБА_1 у встановлений законом строк недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 05 вересня 2024 року не усунуті, а саме не викладено жодних обставин, які свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, відповідно до п.2 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України (ст. 305-4 ЦПК України), заява про видачу обмежувального припису вважається неподаною та повертається заявниці.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її необґрунтованість та невідповідність процесуальним нормам, просила ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вказані обставини розгляд даної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувана ухвалу суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, просила заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці роботи ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , а також вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису залишено без руху та надано п`ятиденний строк, з дня отримання нею копії ухвали для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків заяви.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції зазначав про те, що заява подана без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 350-4 ЦПК України, зокрема в заяві відсутній виклад обставин, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , з огляду на положення Закону України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків» (на якій посилається заявниця), а також не надані докази, що їх підтверджують.

На виконання ухвали суду, 09 вересня 2024 року заявницею ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків та додано заяву в новій редакції з копіями документів на підтвердження вимог заяви.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України повернено як неподану.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявницею ОСОБА_1 у встановлений законом строк недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 05 вересня 2024 року не усунуті, а саме не викладено жодних обставин, які свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, відповідно до п.2 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України ( ст. 305-4 ЦПК України), заява про видачу обмежувального припису вважається неподаною та повертається заявниці.

Однак, погодитись в повній мірі з таким висновком суду колегія суддів не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Згідно ч. 2 ст. 350-4 ЦПК України у разі неможливості надати докази, визначені пунктом 3 частини першої цієї статті, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування.

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (абзац перший частини першої статті 185 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя статті 185 ЦПК України).

Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 виклала в ній обставини, якими вона обґрунтовує необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, які на її думку їх підтверджують.

Незгода суду з наведеним у заяві обґрунтуванням, не є підставою для визнання заяви неподаною та її повернення заявниці.

На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах: від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20); від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Де Жуфре де ла Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У рішенні в справі «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Повертаючи заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису з підстав невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права ОСОБА_1 на судовий захист.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм процесуального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України у випадку порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене та з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права позивачки на гарантії захисту у суді своїх інтересів, а тому на підставі п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 вересня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2024 року.