Справа № 473/1615/24 Головуюча у 1-й інстанції Лузан Л. В.
Провадження №22ц/812/1535/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Горенко Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 серпня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Лузан Л. В. у приміщенні суду в місті Вознесенську Миколаївської області із складенням його повного тексту 12 серпня 2024 року, по справі

за позовом

ОСОБА_1

до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області

(далі - Олександрівської селищної ради),

третя особа - ОСОБА_2 ,

про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Олександрівської селищної ради, у якому просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 2010 року оселилася у цьому будинку та проживала разом з його власницею ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і після смерті останньої спадщину досі ніхто не прийняв та не оформив.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка самостійно, відкрито та безперервно володіє житловим будинком, який нікому належить, та до неї вимог стосовно правомірності володіння цим майном ніхто не пред`являє.

Увесь цей час вона обслуговує будинок, підтримує його в належному стані та оплачує спожиті комунальні послуги.

Посилаючись на те, що за вищенаведений час ніхто не пред`являв претензій з приводу володіння нерухомим майном, позивачка вважала себе добросовісною набувачкою та просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності у відповідності до статті 344 ЦК України на житловий будинок, який раніше належав померлій ОСОБА_3 ..

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 5 червня 2024 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_2 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з безпідставності позову та відсутності підстав для застосування наслідків, передбачених статтею 344 ЦК України.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність рішення фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення її позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що частина спадщини у вигляді спірного будинку не охоплена заповітом померлої власниці ОСОБА_3 , не прийнята ніким із спадкоємців та не зареєстрована в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказувала, що оскільки спадщина, яку не було прийнято впродовж 9 років вважається відумерлою, то вона зверталась з відповідною заявою до селищної ради у 2017 році, однак селищна рада відмовила у прийнятті заяви через власні упередження без надання належним оформленої довідки про відмову у прийнятті заяви. В той же час спірний будинок не був прийнятий у спадок, внаслідок чого вважається таким, що є відумерлою спадщиною і знаходиться на балансі Трикратівської сільської ради.

Оскільки вона проживає у цьому будинку більше 10 років, іншого майна на праві власності у неї немає, а той будинок, де вона має зареєстроване місце проживання, знищено, то в наступний час у неї виникло право здійснити приватизацію цього будинку, який є предметом позову та єдиним можливим для неї місцем проживання.

Відзивів на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачкою підстав для задоволення її вимог щодо визнання за нею права власності на спірний будинок в порядку набувальної давності, визначеної у статті 344 ЦК України, так як позивачка є особою, яка володіла майном з волі власниці та завжди знала, хто є власницею цього майна, і тому обов`язкова ознака добросовісного заволодіння нею чужим майном відсутня.

З такими висновками суду слід погодитися виходячи з наступного

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, житловий будинок АДРЕСА_1 за життя належав на праві приватної власності ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15,17).

В даному будинку, починаючи з 2010 року і по теперішній час, проживає без реєстрації позивачка ОСОБА_1 , яка зареєстрована за іншою адресою по АДРЕСА_2 ( а.с. 16).

Посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_3 спірний житловий будинок не прийнято в порядку спадкування жодним із спадкоємців померлої, ані за заповітом, ані за законом, будинок перейшов в порядку відумерлої спадщини до територіальної громади, якою також не оформлено своїх прав, внаслідок чого позивачка вільно та безперервно володіє цим майном та має право на пред`явлення вимоги про визнання за нею права власності за набувальною давністю.

Втім, у відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин 1 та 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У цьому розумінні, набувальна давність є таким способом первинного набуття майна на праві власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Тому при вирішенні спору та аналізуючи наведені підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід, передусім, виходити з наявності чи відсутності факту добросовісності заявниці саме на момент отримання нею майна (заволодіння майном), тобто того початкового моменту, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. У цьому разі позивачка, як володілець майна, в момент заволодіння ним не повинна знати про неправомірність такого заволодіння. Крім того, на час заволодіння майном позивачка повинна була впевнитися у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

В той же час позивачкою ОСОБА_1 початок строку заволодіння нею житловим будинком пов`язується виключно з моментом надання їй власницею цього майна дозволу на вселення до будинку та права користування ним, внаслідок чого після смерті власниці, позивачка повинна була очікувати на спадкування будинку спадкоємцями померлої в порядку, визначеному законом.

Звідси, при набутті права власності в порядку набувальної давності, мова повинна йти лише про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

При тому підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність. Таке володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник, зокрема, в порядку користування житлом із дозволу власника.

Тому, якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

У будь-якому випадку чуже майно, тобто об`єкт давнісного володіння, зокрема нерухоме майно, повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий) та прийнятим до експлуатації.

Сама відкритість володіння таким майном повинно означати, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Тобто володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник, а давність цього володіння має бути безперервною протягом певного строку, тобто бути тривалою.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

В той же час, при вирішенні справи судом встановлено, що спірний житловий будинок належав за життя померлій ОСОБА_3 , про що позивачці ОСОБА_1 було відомо, так як остання вселилася до будинку з волі власниці та проживала в ньому. Про ці обставини позивачкою зазначено, як у позові, так і в апеляції.

Під час розгляду справи судом також встановлено, що після смерті спадкодавиці ОСОБА_3 є спадкоємці, як ті, що прийняли іншу частину спадщини за заповітом, так і онук померлої, якого залучено до участі у справі в якості третьої особи, але який спадок у встановленому порядку не прийняв ( а.с. 39-66).

Отже, обставини, що мають істотне значення та підлягали обов`язковому встановленню у справі, зокрема, добросовісність володіння спірним майном, при заволодінні яким особа не знає та не може знати про відсутність у неї підстав для набуття прав власності, позивачкою у судових засіданнях за допомогою належних та допустимих доказів є недоведеними та такими, що суперечать правовим висновкам Верховного Суду, які підлягають застосуванню у цієї справі відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України.

Так, у постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св18) Касаційний цивільний суд у складі ВС зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння.

За висновком касаційного суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності.

При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном, тобто є володінням чужим майном без будь-якої правової підстави.

Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналогічний висновок наведено Великою Палатою ВС у постанові від 14 травня 2019 року при розгляді справи №910/17274/17 (провадження № 12-291 гс18), де нею виснувано, що володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Тому позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До таких самих висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Тому, ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, обґрунтованими, оскільки сам по собі факт користування позивачкою спірним будинком не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

При з`ясуванні та встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю, за відсутністю на те підстав, визначених законом як обов`язкових, в тому числі таких, як наявність належного власника та відсутність ознаки добросовісного заволодіння чужим майном.

Зазначені обставини правильно встановлені судом першої інстанції на підставі належно досліджених ним доказів, внаслідок чого ухвалене судом рішення є законним та обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Інші підстави для скасування чи зміни судового рішення у змісті апеляційної скарги не наведено.

За такого, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

У відповідності до статті 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 серпня 2024 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадку, передбаченому статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова