ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1480/23 Номер провадження 22-ц/814/1429/24Головуючий у 1-й інстанції Цімбота Л.Г. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Прядкіна О.В., Чумак О.В.,

секретар Стеценко В.С.,

з участю ОСОБА_1 та його представника - адвоката Панченка О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 04 грудня 2023 року, постановлене суддею Цімботою Л.Г. (повний текст складено 14 грудня 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: виконавчий комітет Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

01.08.2023 ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом, уточнивши його вимоги заявою від 30.08.2023, у якій просить: розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_3 20.03.2015 у ВДРАЦС РС Лохвицького РУЮ у Полтавській області, актовий запис №38; визначити місце проживання дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним, позивачем, за адресою: АДРЕСА_1 ; дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із відповідачкою за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування вимог позову зазначає, що із 20.03.2015 перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох спільних неповнолітніх дітей: дочок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подальше спільне життя сторін та збереження сім`ї вважає неможливим через несумісність характерів, шлюбні відносини між ними припинені. Разом із цим, сторони дійшли згоди щодо роздільного місця проживання дітей разом з їхніми батьком та матір`ю окремо згідно заявлених вимог позову, який просить задовольнити.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 04.12.2023 позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 20.03.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лохвицького районного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №38.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду в частині розірвання шлюбу сторін вмотивовано тим, що останні не бажають примиритися, шлюбні відносини між ними припинені, а збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Установивши відсутність фактичного спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову в цій частині.

Із таким рішенням не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дітей. Посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що при постановленні рішення суд неправильно застосував положення статей 141, 160, 161 СК України, допустивши порушення статті 3 Конвенції про права дитини, за змістом якої першочергово увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, що також узгоджується зі сталою практикою Європейського суду з прав людини, сформованою у справах «М.С. проти України» від 11.07.2017, «Хант проти України» від 07.12.2006.

Зазначає, що оскаржуване рішення постановлено із порушенням вимог статей 2-5, 10-13 ЦПК України, оскільки поза увагою суду залишився висновок органу опіки та піклування, а також доводи позивача, викладені ним у позові та заяві про його уточнення.

Наполягає, що досягнення між сторонами згоди щодо роздільного місця проживання дітей разом з їхніми батьком та матір`ю окремо, не виключає необхідності вирішення такого спору в судовому порядку, зокрема, в контексті того, що відповідачка з дочкою ОСОБА_5 виїхала за межі України і в позасудовому порядку така домовленість не була зафіксована та нотаріально посвідчена.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Третя особа виконавчий комітет Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області просить розглянути справу за відсутності його представника.

У суді апеляційної інстанції позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, наполягаючи на її задоволенні.

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилася, про поважність причин неявки апеляційний суд не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом за її відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.

Із матеріалів справи убачається, що 20 березня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у ВДРАЦС реєстраційної служби Лохвицького РУЮ у Полтавській області, актовий запис №38, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 ./а.с.4/

Сторони є батьками: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво серії НОМЕР_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ./а.с.8, 11/

Згідно із Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеним 26 червня 2023 року комісією у складі депутата Лохвицької міської ради Карабки О.О., членів комісії ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , установлено на даний час ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з дочкою ОСОБА_4 , 2017 р.н., яку виховує самостійно./а.с.25/

Відповідно до висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області від 19.10.2023 №268, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 ; місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити у разі звернення матері дитини із заявою про визначення місця проживання дитини з нею. Також у висновку зазначено, що ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає разом з дочкою ОСОБА_5 в США; визначити її спроможність щодо виконання її батьківських обов`язків неможливо./а.с.44-46/

За даними Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, 28.10.2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перетнули державний кордон України./а.с.65/

Згідно із витягом з наказу Мінекономіки про бронювання військовозобов`язаного, віськовозобов`язаному ОСОБА_2 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації строком на 6 місяців до 28.03.2024./а.с.49/

20.10.2023 на електронну адресу Лохвицького районного суду Полтавської області надійшла заява відповідачки - ОСОБА_3 , за змістом якої остання погоджується із розірванням шлюбу без надання строку на примирення; погоджується на роздільне місце проживання дітей зі своїми батьками. Просить розглядати справу без її участі./а.с.41/

При постановленні рішення в оскаржуваній частині, районний суд виходив із того, що неповнолітня ОСОБА_4 , 2017 р.н. зареєстрована і фактично проживає з позивачем, а неповнолітня ОСОБА_5 , 2016 р.н. - фактично перебуває та проживає разом з відповідачкою за межами України. Відтак, фактично спір між сторонами щодо визначення місця проживання дітей відсутній, а тому вимога про визначення місця проживання дітей задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині не погоджується.

По-перше, у випадку, коли суд вважає, що у справі відсутній предмет спору, то своєю ухвалою закриває провадження у справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє у задоволенні позову; по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Натомість, фактичний виїзд за межі державного кордону України відповідачки з однією із дочок, ОСОБА_5, не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі в цілому, а заява відповідачки про визнання нею позову є роздруківкою з електронної пошти та не містить електронного підпису, а тому не є доказом на підтвердження погодження сторонами роздільного місця проживання дітей разом з їхніми батьком та матір`ю окремо згідно заявлених вимог позову.

По суті вимог позову, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За змістом статті 9 Конвенції на держави-учасниці покладається обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Отже, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, зокрема, сформованій у справі №643/16285/20 від 01.03.2023.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно із частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки щодо дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (постанова Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №205/1621/18).

Натомість, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суди мають враховувати легітимну мету захисту прав і свобод саме дитини, а також надавати оцінку стійким, усталеним зв`язкам дитини з оточенням, звичним середовищем, а також за місцем тимчасового, але сталого перебування дитини поза межами України, яка виїхала з матір`ю після вторгнення російської федерації.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у справах №495/2106/17 від 06.06.2019, №204/8432/19 від 22.12.2021, №753/572/20 від 09.02.2023. При цьому, Верховний Суд зауважує, що проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні (постанова Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №607/20787/19); а практика гендерної нерівності батьків не підтримується міжнародними правовими інституціями та чинним законодавством України, яке не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц).

Із огляду на викладені норми матеріального права та наявні у справі докази, зокрема, висновок органу опіки та піклування, мотивів відхилення якого судом не встановлено, колегія суддів вважає за можливе визначити місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_2 , за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ОСОБА_3 за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 .

При цьому, колегія суддів наголошує, що визначення місця проживання неповнолітніх дітей не повинно негативно впливати на їх взаємовідносини з батьками, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом.

При істотній зміні обставин, зокрема, в контексті введення в Україні воєнного стану та пов`язану із цим безпекову ситуацію, сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дітей, який б відповідав їх якнайкращим інтересам.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення районного суду в оскаржуваній частині скасуванню, із постановленням нового рішення про задоволення позову та визначення місця проживання дітей. В іншій частині рішення апеляційним судом не переглядалося.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 04 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дітей - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Визначити місце проживання дітей:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із батьком ОСОБА_2 , за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із ОСОБА_3 за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30.05.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.В. Прядкіна

О.В . Чумак