ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8997/24 Справа № 203/4992/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015року ПАТ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 07 березня 2007року між АКБСР «УКРСОБАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСОЦБАНК», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №32.2-13/6-7, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 47600 доларів США, зі сплатою 12,2% річних та кінцевим терміном повернення до 06 березня 2027року.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 07 березня 2007року банком було укладено договір поруки з ОСОБА_2 .

Свої зобов`язання за кредитним договором позичальник належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 25 травня 2015року становить 20871,08 доларів США, що в еквіваленті становить 434887,60грн, з яких: заборгованість за кредитом 18928,47 доларів США, що в еквіваленті становить 394409,75 грн; заборгованість за простроченими відсотками 1085,95 доларів США, що в еквіваленті становить 22627,72 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 856,66 доларів США, що в еквіваленті становить 17850,13грн.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимоги про солідарне стягнення з відповідачів на його користь заборгованості за кредитним договором №32.2-13/6-7 від 07 березня 2007року, станом на 25 травня 2015року у розмірі 20871,08 доларів США, що в еквіваленті становить 434887,60грн та судові витрати по справі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2024 року позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задоволено в повному обсязі.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, оскільки відповідачами було допущено порушення зобов`язань з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим виникла відповідна заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

З рішенням суду не погодилась відповідач ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі висловила вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у процесуальних порушеннях суду першої інстанції щодо її неналежного повідомлення про дату і час слухання справи та ігнорування судом її заяви про відкладення розгляду справи з поважних підстав.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що вимога банку до неї як до поручителя щодо погашення заборгованості була надіслана за адресою, за якою вона на той час вже не проживала, а тому поручителя не було належним чином повідомлено про необхідність погашення заборгованості. Також заявниця стверджувала про те, що позивачем не надано, а судом першої інстанції не було досліджено оригіналу кредитного договору, а також не надано будь-яких первинних документів щодо надання кредиту, що є істотною обставиною для вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Забродіної Олени Валентинівни про відкладення розгляду справи не підлягало задоволенню, з огляду на те, що обставини поважності причин неможливості явки до суду представником жодним чином не підтверджено і з урахуванням того, що представника завчасно ще 19 вересня 2024року було повідомлено про час та місце судового розгляду; також за відсутності інших учасників справи явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції з огляду на доводи апеляційної скарги та межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2007року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК», після реорганізації Акціонерне товариство «Альфа-Банк», після перейменування Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №32.2-13/6-7, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 47600 доларів США, зі сплатою 12,2% річних та кінцевим терміном повернення до 06 березня 2027року.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним вище кредитним договором від 07 березня 2007року між банком, позичальником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №1.

Відповідно до п.1.1 договору поруки №1 від 07 березня 2007року відповідачка ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язалась перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та випадках передбачених договором кредиту №32.2-13/6-7, укладеним між кредитором та позичальником 07 березня 2007року.

Відповідно до п.1.2 договору поруки відповідачка була ознайомлена з умовами договору кредиту, ніяких заперечень, а також непорозумінь його положень не мала.

Згідно заяви на видачу готівки №119-07 від 07 березня 2007року, ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у сумі 47600 доларів США (а.с. 13).

Загальними зборами акціонерів 09 березня 2010року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування банку на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК». З 10 серпня 2018року ПАТ «УКРСОЦБАНК» змінило найменування на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК».

Згідно рішення № 5/2019 АТ «УКРСОЦБАНК» від 15 жовтня 2019року було прийнято рішення щодо Припинення АТ «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до АТ «АЛЬФА-БАНК».

12 серпня 2022року загальними зборами акціонерів АТ «АЛЬФА-БАНК» затверджено рішення про зміну найменування АТ «АЛЬФА-БАНК» на АТ «СЕНС БАНК».

Свої зобов`язання за кредитним договором позичальник належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка, згідно наданого до позову розрахунку, станом на 25 травня 2015року становила 20871,08 доларів США, що в еквіваленті становило 434887,60грн, з яких: заборгованість за кредитом 18928,47 доларів США, що в еквіваленті становило 394409,75 грн; заборгованість за простроченими відсотками 1085,95 доларів США, що в еквіваленті становило 22627,72 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 856,66 доларів США, що в еквіваленті становило 17850,13грн.

З матеріалів справи вбачається, що в зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банком 12 серпня 2015 року засобами поштового зв`язку на адресу позичальника та поручителя було направлено письмові вимоги щодо погашення заборгованості, яка утворилась станом на 25 травня 2015року та становила 20871,08 доларів США, що в еквіваленті становило 434 887,60грн, що підтверджується долученими до позову письмовими вимогами та на підтвердження їх направлення описами вкладення у цінний лист та квитанціями «Укрпошти» про відправку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, оскільки відповідачами було допущено порушення зобов`язань з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим виникла відповідна заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства щодо законності і обґрунтованості рішення.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

За вимогами частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Встановивши зазначені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, забезпечений договором поруки, за умовами якого позичальник зобов`язався прийняти грошові кошти та повернути їх частинами у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаних грошових сум кредитору у вигляді тіла кредиту або відсотків матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 зазначає про незаконність та необґрунтованість рішення суду, яка на думку заявника полягає у процесуальних порушеннях суду першої інстанції щодо її неналежного повідомлення про дату і час слухання справи та ігнорування судом її заяви про відкладення розгляду справи з поважних підстав.

Однак такі доводи не є обґрунтованими з огляду на наступне.

Заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які б призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції були створені умови для того, щоб відповідачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень. Відповідачкою ОСОБА_2 раніше було подано відзив на позовну заяву, в якому висловлено свою позицію щодо пред`явленого до неї позову. Представник відповідачки приймав участь у розгляді справи по суті та у вступному слові також висловив позицію відповідачки по справі.

Відповідачка беззаперечно мала можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідачка несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

Не відкладення розгляду справи судом за клопотанням відповідачки, не впливає на висновки суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог. Відповідачка мала можливість в подальшому ознайомитись з матеріалами справи, подати відповідні заяви чи клопотання та оскарживши в апеляційному порядку рішення суду, зазначити усі необхідні, на її думку, заперечення щодо позовних вимог банку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вимога банку до неї як до поручителя щодо погашення заборгованості була надіслана за адресою, за якою вона на той час вже не проживала, а тому поручителя не було належним чином повідомлено про необхідність погашення заборгованості, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки укладаючи договір поруки - поручитель зазначила адресу АДРЕСА_1 ., тому кредитор пред`являючи вимогу про погашення заборгованості по кредитному договору направив її на відому йому адресу. Жодного звернення поручителя до банку з метою укладання додаткової угоди про внесення змін до договору поруки щодо даних поручителя не було. Доказів іншого повідомлення, яким би вона надала інформацію про зміну місця свого проживання, ОСОБА_2 суду не надала.

Відповідно до умов 4.2 договору поруки сторони дійшли згоди, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зроблені належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграмою, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача.

Отже банк, відповідно до умов договору, вчинив дії направлені на повідомлення поручителя про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором на адресу що була зазначена в договорі поруки. Факт реєстрації місця проживання поручителя за іншою адресою не звільняє кредитора від обов`язку направити вимогу про погашення боргу на адресу вказану у договорі поруки.

Той факт, що на момент направлення відповідачці вимоги за зазначеною вище адресою, вона була зареєстрована та проживала за іншою адресою, не свідчить про неналежне виконання банком вимог п.4.2 договору поруки, оскільки відповідачкою не надано доказів того, що вона проінформувала банк про зміну свого місця проживання.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що позивачем не надано, а судом першої інстанції не було досліджено оригіналу кредитного договору, а також не надано будь-яких первинних документів щодо надання кредиту, що є істотною обставиною для вирішення спору, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку кредитний договір), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування це процесуальний обов`язок суду.

Звертаючись до суду з цим позовом Банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду копію кредитного договору, копію договору поруки, заяву на видачу готівки, розрахунок заборгованості.

Також позивачем було надано виписку з особового рахунку боржника.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020року у справі № 760/7792/14-ц.

Судом встановлено, що виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір станом на 25 травня 2015року підтверджується копією кредитного договору, копією договору поруки, розрахунком заборгованості та випискою по кредитному договору, що свідчить про те, що судом частково досліджувались первинні документи.

Окрім того, судом було встановлено, що матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості перед позивачем.

Вказане свідчить про те, що судом першої інстанції було належним чином перевірено розрахунок заборгованості та оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема первинним документом випискою по кредитному договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що надані банком копія кредитного договору, копія договору поруки, заява на видачу готівки, розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні статей 77, 78 ЦПК України.

Встановлено, що позичальник користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору між сторонами.

Факт отримання грошових коштів, не заперечувався відповідачами.

Відповідач ОСОБА_2 не надала суду доказів, які спростовували б факт укладення кредитного договору або розрахунок заборгованості перед банком, не довела відсутність заборгованості.

Натомість наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт видачі та отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів, про що свідчать заява на видачу кредитних коштів, підпис у кредитному договорі, в якому погоджено між сторонами всі істотні умови, порядок отримання та погашення заборгованості, наслідки невиконання зобов`язань за договором, а розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку підтверджується факт користування кредитними коштами та вчинення відповідачем дій щодо часткового погашення заборгованості.

Відповідач, в свою чергу, у відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України не надала суду належних доказів у спростування вимог позивача та наданих позивачем доказів, не заявляла відповідні клопотання.

А тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2024року.

Судді: