печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року

Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу 752/25224/23 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Так, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виплатило відшкодування на підставі Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому страхова компанія звернулась до винної особи та просить суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 27 344 грн. 04 коп. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та судовий збір в сумі 2 684 грн. 00 коп.

01.01.2024 ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва дану справу було направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

24.07.2024 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду.

12.09.2024 представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності до вимог про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Так, представник відповідача вказує, що позовна заява №12434/АК подана представником позивача датована 20 листопада 2023 року у той час коли згідно до платіжної інструкції № ЗР078917 доданої до позовної заяви позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 27 344 грн. 04 коп., 07 серпня 2020 року.

Таким чином, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку із закінченням строків позовної давності пред`явлення відповідних вимог.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, в прохальній частині позову було зазначено про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача в судове засідання з`явився подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Судовим розглядом встановлено, що 15.06.2020 року між Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» та ОСОБА_1 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме Поліс №ЕР-200285958, яким забезпечено транспортний засіб «VOLKSWAGEN GOLF», д.р.н. НОМЕР_1 .

18.07.2020 о 14 год. 30 хв., ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , керуючи, автомобілем марки «VOLKSWAGEN GOLF», д.р.н. НОМЕР_1 , не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «SKODA FABIA», д.р.н. НОМЕР_2 .

Внаслідок вказаного ДТП було пошкоджено транспортний засіб «SKODA FABIA», д.р.н. НОМЕР_2 , з вини відповідача, цивільно-правова відповідальність якого, як водія забезпеченого «VOLKSWAGEN GOLF», д.р.н. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄШ ІНШУРАНС ГРУП», згідно поліса №ЕР-200285958.

Так, винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124, визнано відповідача, який керував автомобілем «SKODA FABIA», д.р.н. НОМЕР_2 , що підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва по справі №757/1743/20-п від 05.10.2020 р.

Як вбачається з довідки Управління патрульної поліції у м. Києві №1417АЗ/41/11/4/01-2023 від 10.08.2023 року, відповідач, на момент скоєння ДТП, був позбавлений права керування транспортними засобами.

Отже, на підставі вищезазначеного, у зв`язку з тим, що відповідач керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії, то ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» має право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_1 на суму 27 344,04 грн.

Оскільки, ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» сплатило за ремонт транспортного засобу «SKODA FABIA», д.р.н. НОМЕР_2 , страхове відшкодування в розмірі 13 568,19 грн., що підтверджується страховим актом №70 від 05.08.2020 р., платіжним дорученням №ЗР078917 від 07.08.2020р., загальна ціна позову становить 27 344,04 грн.

Позивач звертався до відповідача з метою досудового врегулювання спору, із претензією про відшкодування збитків. Так як відповідач проігнорував звернення, позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Однак, з боку відповідача не було вчинено жодних дій для відшкодування завданих збитків.

Відтак, позивач був змушений звернутись до суду.

Так, варто зазначити, що відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07.03.1996 року, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання, у разі настання страхового випадку, здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як зазначає Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі №6- 6068св11 від 14 березня 2012 року «у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суди на підставі ст. 1194 ЦК України постановляють стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди ї страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної у результаті пошкодження транспортного засобу, у більшосч і випадків ця різниця утворюється внаслідок того, що страхові компанії вартість відновлювального ремонту обраховують з урахуванням коефіцієнту зносу транспортного засобу, тоді як фактичні витрати на ремонт здебільшого перевищують зазначену суму».

Страхова компанія компенсує матеріальний збиток, а різницю між збитком та вартістю відновлювального ремонту компенсує винна особа. Зазначеної позиції дотримується і Верховний Суд України в постановах № 522/15636/16-ц від 11.12.2019 року; № 227/2996/16-ц від 11.12.2019 року; № 668/7779/15-ц від 25.11.2019 року; № 761/41395/16-ц від 25.11.2019 року.

Згідно ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, аналогічне положення міститься у ст. 27 Закону України «Про страхування».

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

Згідно із ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Із правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення з особи, винної у настанні страхового випадку, сум виплаченого страховою компанією страхового відшкодування, викладеного в постанові від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 вбачається, що при розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив наступний правовий висновок: у разі настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу у потерпілої особи виникає право або вимагати відшкодування шкоди від особи, винуватої в її заподіянні, або вимагати виплати страхового відшкодування від страхової компанії, з якою нею укладено договір добровільного страхування автомобіля. У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, винуватої у заподіянні шкоди (ст. 993 ЦК України). При цьому, перебіг позовної давності не змінюється і він обчислюється від дня настання страхового випадку (ч. 1 ст. 261, ст. 262 ЦК України).

Страхувальник, який отримав майнову шкоду, набув право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача.

Таким чином, у спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора, а саме, страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Разом з цим, щодо заяви представника відповідача щодо пропуску строків, суд звертає увагу, що згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування.

Так, вбачається, що позивач звернувся до суду щодо стягнення виплачених коштів 30.11.2023, що підтверджується штампом Голосіївського районного суду м. Києва.

07.08.2020 у відповідності до платіжної інструкції №ЗР078917 страховою компанією було виплачено страхове відшкодування у розмірі 27 344,04 грн., а тому у позивача після виплати даної суми виникло право на звернення до суду, з метою стягнення коштів з винної особи.

Відтак, перебіг строку давності розпочався з 08.08.2020 року, однак позивач звернувся до суду 30.11.2023, що свідчить про те, що строки на звернення з даним позовом були пропущені.

Разом з цим, позивач при зверненні до суду послався на те, що строки давності є не пропущені, оскільки з 24.02.2022 введено військовий стан в Україні.

Так, дійсно 24 лютого 2022 року Указом Президента України N 64/2022в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви про стягнення шкоди в порядку регресу в Україні діяв правовий режим воєнного стану, відповідно до п. п. 12, 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України.

Такі правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі N 727/4133/22,від 21 червня 2023 року у справі N 201/11583/21 (провадження N 61-811св23),від 07 вересня 2022 року у справі N 679/1136/21 (провадження N 61-5238св22).

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача, оскільки стороною позивача були виконанні всі умови договору перед страхувальником, а тому у страхової компанії наявне обґрунтоване право на відшкодування шкоди з винної особи, а іншого стороною відповідача не було спростовано.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 2 684 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, будинок 44, ) 27 344 (двадцять сім тисяч триста сорок чотири) грн.. 04 коп. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, будинок 44, ) судовий збір в сумі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 19.09.2024.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА