Провадження № 2-о/638/241/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Теслікової І.І.,

за участю секретаря судового засідання Зубко А.В.,

заявника - ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова в режимі відеоконференіції заяву представника ОСОБА_1 адвоката Рисенка Володимира Миколайовича, заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті,-

встановив:

ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Рисенка В.М. звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою, в якій просить встановити факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис №266 від 27.02.1965р., Свідоцтво про народження НОМЕР_1 видане Київським районним ЗАГС м. Харкова 27.02.1965р.), АДРЕСА_1 , індивідуальний ідентифікаційний номер відсутній, який загинув у м. Грозний, Чеченська республіка Ічкерія, ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час захисту Чеченської республіки Ічкерія від збройної агресії з боку збройних сил Російської Федерації.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_3 . В 1991 році було оголошено незалежність Чеченської республіки Ічкерія. 2 березня 1992 парламент Чеченської Республіки приймає Конституцію, що закріплює державну незалежність. В 1994 році російська федерація розпочала збройну агресію проти незалежної Чеченської республіки Ічкерія. Факт збройної агресії, окупації та злочину геноциду, вчиненого російською федерацією, визнаний Постановою Верховної Ради України № 2672-IX від 18.10.2022 року «Про заяву Верховної Ради України про засудження збройної агресії російської федерації проти Чеченської Республіки Ічкерія, окупації її території та злочину геноциду Чеченського народу». Її батько ОСОБА_3 , вступив до лав політичної партії та громадського формування УНА-УНСО (Українська національна асамблея Українська народна самооборона). Повністю поділяючи гасло УНА-УНСО: "Аби не пролилася кров в Україні, потрібно воювати за її межами", її батько в 1994 році, разом з іншими членами організації, добровільно вирушив в Чеченську республіку Ічкерія з метою захисту її громадян та її державного суверенітету від збройної агресії російської федерації. Українські добровольці сформували загін Української народної самооборони Вікінг, штаб якого очолив її батько ОСОБА_3 . В квітні 1995-го року її батько повернувся в Україну, однак у зв`язку із продовженням збройної агресії російської федерації в січні 1996 року повернувся в Чеченську республіку Ічкерія. Факт його безпосередньої участі в бойових діях проти російських агресорів підтверджений численними фотографіями та публікаціями в засобах масової інформації, зокрема: · Публікацією у виданні gazeta.ua «Бійці Української народної самооборони воювали проти росіян в Ічкерії» від 22 лютого 2022р. В публікації зокрема вказано: «У січні 1996 ОСОБА_4 знову прибуває до Ічкерії. Бере участь в операції чеченських сил "Відплата". Гине на початку березня в районі площі Мінутка в Грозному». «Чеченський бард Імам Алімсултанов присвячує українським добровольцям пісню "Украина, спасибо тебе!" Олександра Музичка нагороджують орденом "Герой нації". Таку ж відзнаку посмертно дають ОСОБА_5 . Їй як доньці призначають допомогу до досягнення повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_3 її батько ОСОБА_6 загинув в м. Грозний, в боях за захист Незалежності Чеченської республіки Ічкерія. У зв`язку із продовженням збройної агресії російської федерації тіло її батька з поля бою евакуювати не вдалось. Місце поховання встановити також не вдалось. З моменту загибелі її батька і до теперішнього часу минуло 28 років. Встановлення факту смерті необхідне для отримання свідоцтва про смерть, необхідного для належного вшанування пам`яті батька заявниці, який вважав необхідним протистояння збройній агресії російської федерації за 20 років до початку російсько-української війни.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 липня 2024 року відкрито провадження по справі.

Заявник та представник заявника в судовому засіданні підтримали заяву з підстав у ній зазначеній та просили суд її задовільнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, подавши до суду письмові пояснення, згідно яких заперечує проти задоволення заяви, та просить суд розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд приходить такого висновку.

Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.

Частиною 2 ст.49 ЦК України передбачено, що актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А, згідно з вимогами ч.3 та ч.4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Порядок державної реєстрації актів цивільного стану, в тому числі порядок державної реєстрації смерті особи, встановлений Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року №52/5 (зі змінами та доповненнями) (далі - Правила).

Пунктом 1 розділу 5 Правил, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024; фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть.

Відповідно до Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106-о), затвердженої Наказом МОЗ України від 08 серпня 2006 року №545, для забезпечення реєстрації смерті в органах реєстрації актів цивільного стану видається лікарське свідоцтво про смерть. Перший примірник лікарського свідоцтва про смерть видається родичам померлого чи іншим особам, які зобов`язалися поховати померлого, другий примірник лікарського свідоцтва про смерть залишається в закладі охорони здоров`я. Видача трупа без лікарського свідоцтва про смерть забороняється. Одночасно при видачі лікарського свідоцтва про смерть лікар заповнює довідку про причини смерті в одному примірнику і видає родичам померлого чи іншим особам для поховання. Номери довідки про причину смерті і лікарського свідоцтва про смерть мають бути ідентичними. Довідка завіряється круглою печаткою закладу.

У пункті 2.2. Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106-о) зазначено, що лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Згідно роз`яснень п.13 зазначеної Постанови, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Харкові, про що 11.07.1990 зроблено відповідний актовий запис за №463, його батьками є: батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_7 .

Згідно офіційного перекладу довідки комісії з розшуку безвісті зниклих осіб Чеченської республіки Ічкерія, ОСОБА_3 , 1965 року народження загинув в м.Грозний, в районі «Хвилинка» 6-7 березня 1996 року в боях за захист незалежності Чеченської республіки Ічкерія. Нагороджений найвищим орденом ЧРІ «К?оман Турпал» (Герої праціч). Місце заховання ОСОБА_3 не встановлено та розшукується комісією з розшуку та звільнення безвісті зниклих осіб.

В судовому засіданні у якості свідка була допитана ОСОБА_7 , яка є матір`ю заявника ОСОБА_1 , надала суду пояснення, згідно яких ОСОБА_3 був її чоловіком, з яким вона розлучилися в 1993 році, він їздив до Чеченської республіки Ічкерії для боротьби за незалежність Чеченської республіки Ічкерія та перший раз повернувся додому. Потім в 1996 році він вдруге поїхав до Ічкерії та не повернувся, вони намагалися його відшукати, потім прийшло підтвердження що він загинув. Його мати туди їздила та їй видали всі підтверджуючі документи про смерть.

Разом з тим, суд не бере до уваги пояснення свідка оскільки вона не була свідком загибелі ОСОБА_1 , а знає про його загибель лише з тих же документів що і її донька ОСОБА_1 , у зв?язку з чим її покази не є достатніми для встановлення факту смерті.

Крім того, надані ОСОБА_1 офіційний переклад лист №83 від 05.02.1997 Міністра внутрішніх справ Чеченської республіки Ічкерія та публікації в газетах та журналах, що її батько ОСОБА_3 протистояв збройній агресії російської федерації проти незалежності Чеченської республіки Ічкерія та про його загибель, також не є достатніми та належними доказами для встановлення факту смерті особи в певний час та певному місці.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.

Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема:

встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);

встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);

встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);

визнання фізичної особи померлою (статті 305309 ЦПК України).

Вказані процедури є відмінними між собою та мають певні особливості.

Щодо встановлення факту смерті на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України

Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт (частини першадруга статті 318 ЦПК України).

Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті.

При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі № 591/1461/19.

Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної факту смерті.

Щодо оголошення особи померлою (стаття 46 ЦК України та статті 305309 ЦПК України)

Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.

Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (частина четверта статті 46 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Тому оголошення фізичної особи померлою це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті.

Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.

З огляду на викладене, виходячи зі змісту положень статей 43, 46 ЦК України, статей 305, 306 ЦПК України, Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2024 року у справі №506/358/22 дійшов висновку про те, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України).

Аналіз змісту заяви ОСОБА_1 свідчить про те, що заявниця фактично просить суд встановити факт смерті її батька ОСОБА_3 (військовослужбовця) у певний час ІНФОРМАЦІЯ_2 під час захисту Чеченської республіки Ічкерія від збройної агресії з боку збройних сил РФ.

Як на правові підстави звернення до суду із заявою заявниця ОСОБА_1 посилається на пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України, а саме встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Натомість на підтвердження вимог своєї заяви заявниця надала суду лише переклад з інформаційної довідки комісії з розшуку безвісті зниклих осіб Чеченської республіки Ічкерія, згідно якої ОСОБА_3 , 1965 року народження загинув в м.Грозний, в районі «Хвилинка» 6-7 березня 1996 року в боях за захист незалежності Чеченської республіки Ічкерія. Місце заховання ОСОБА_3 не встановлено та розшукується комісією з розшуку та звільнення безвісті зниклих осіб.

Надані ОСОБА_1 докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть ОСОБА_3 07 березня 1996 року, а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть останнього.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті її батька ОСОБА_3 у певний час 07 березня 1996 року під час захисту Чеченської республіки Ічкерія від збройної агресії з боку збройних сил РФ за пунктом 8 частини першої статті 315 ЦПК України немає.

Вказані висновки суду узгоджуються з позицією Верховного суду у постанові від 28 лютого 2024 року у справі №506/358/22.

Разом з тим суд зазначає, що з огляду на встановлені у цій справі обставини та наявність у заявниці вірогідного припущення про смерть ОСОБА_3 07 березня 1996 року, заявниця не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про оголошення судом ОСОБА_3 померлим на підставі частини другої статті 46 ЦК України.

Керуючись ст.ст.13, 259, 263-265, 268, п.8 ч.1 ст.315, 319 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Рисенка Володимира Миколайовича, заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.І.Теслікова