ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року м. Чернівці Справа № 725/7756/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Половінкіної Н.Ю., Перепелюк І.Б.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Київська обласна рада, Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2024 року та ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 березня 2024 року, ухвалених під головуванням судді Нестеренка Є.В., дата складання повного тексту рішення 01 березня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до відповідачів з позовом про визнання незаконним та скасування розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Київської обласної ради від 24.11.2021 року №190-07-VIII «Про призначення Генерального директора КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня», призначено ОСОБА_1 на посаду генерального директора Підприємства, терміном на п`ять років на умовах контракту як такого, що переміг у конкурсі.

26.11.2021 року між Київською обласною радою в особі голови Київської обласною ради ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено контракт №1, строком до 26.11.2026 року.

Згідно положень п. 1.4 розділу 1 Контракту Керівник підзвітний Органу управління у межах, встановлених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом.

Так, розпорядженням в.о. голови Київської обласної ради від 17 травня 2023 року №287 «Про проведення позапланової перевірки окремих питань фінансово-Провадження №22-ц/822/422/24

господарської діяльності КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня», з урахуванням службової записки заступника керуючого справами - начальника управління з питань комунальної власності та житлово-комунального господарства апарату обласної ради від 17.05.2023 року Сз-626, створено робочу групу з позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня», у складі, згідно додатку до Розпорядження №287.

За результатами перевірки від 31.05.2023 року робочою групою складено Довідку позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» за період з 01.01.2023 року по 31.03.2023 року.

Розпорядженням в.о. голови Київської обласної ради №338 від 06.06.2023 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани генеральному директору КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» за результатами перевірки, проведеної на підставі розпорядження в.о. голови Київської обласної ради №287 від 17 травня 2023 року «Про проведення позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня», застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення догани.

Надалі, згідно розпорядження в.о. голови Київської обласної ради від 22.06.2023 року №408 «Про проведення службового розслідування», проведено службове розслідування стосовно Генерального директора Підприємства ОСОБА_1 .

Підставою для проведення службового розслідування стали лист в.о. генерального директора KHП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» ОСОБА_3 від 21.06.2023 року та службова записка заступника керуючого справами - начальника юридичного управління виконавчого апарату Київської обласної ради від 22.06.2023 року.

Зазначене в листі ОСОБА_3 порушення вже було предметом перевірки, відповідно до Розпорядження від 17.05.2023 №287.

Згідно результатів службового розслідування складено Акт службового розслідування стосовно генерального директора ОСОБА_1 від 17.08.2023 року.

Розпорядженням №599 в.о. голови Київської обласної ради від 21.08.2023 №599 «Про прийняття рішення за результатами службового розслідування»: затверджено Акт службового розслідування стосовно Генерального директора КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» ОСОБА_1 від 17.08.2023 року та звільнено 21.08.2023 року ОСОБА_1 з посади Генерального директора КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України з підстав, передбачених Контрактом.

Стверджує, що внаслідок ухвалення незаконних розпоряджень №338 та №599 порушено його трудові права, без достатніх правових підстав притягнуто до дисциплінарної відповідальності та посилається на те, що відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Ухвалюючи оскаржуване розпорядження №338 відповідачем не взято до уваги відсутність складу дисциплінарного проступку в діях позивача та порушено процедуру притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності. Крім того, розпорядження №338 та довідка позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємства за період з 01.01.2023 року по 31.03.2023 року від 31.05.2023 року не містять інформації щодо невиконання підприємством нормативно-правових i розпорядчих актів Київської обласної ради, які видано відповідно до чинного законодавства.

Звертає увагу на те, що преміювання всіх працівників Підприємства відбувається на підставі Положення про оплату праці, Положення про преміювання за рішенням членів постійно діючої комісії з питань преміювання, в межах наявних видатків Підприємства за грошові кошти, які надходять від НСЗУ. До того ж, вказані положення не передбачають будь-яких обмежень щодо виплати грошової допомоги у вигляді премії. Позивач вважає, що Розпорядження №338 від 06.06.2023 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани генеральному директору КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» є незаконним.

Вказує, що о 16:30 год. 31.05.2023 року представниками відповідача у справі йому була вручена під особистий підпис довідка позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності Підприємства (після закінчення робочого часу Підприємства). 01 червня 2023 року об 11 год 48 хв на електронну адресу лікарні надійшла вимога від Київської обласної ради про надання генеральним директором пояснень щодо виявлених порушень за результатами позапланової перевірки, із зазначеним терміном виконання в строк до 14:00 год. 02.06.2023 року.

На думку позивача, в.о. голови Київської обласної ради встановлено занадто короткий строк, недостатній для вивчення документу та надання письмових пояснень, що фактично унеможливлює надання обґрунтованих пояснень. Строк один робочий день для надання письмових пояснень за довідкою перевірки від 31.05.2023 року, з урахуванням, що сама перевірка тривала з 22.05.2023 року по 26.05.2023 року, у складі комісії з двох осіб, є недостатнім i обмежує його право на надання пояснень.

Звернув увагу на те, що розпорядження №599 від 21.08.2023 року «Про прийняття рішення за результатами службового розслідування» є незаконним. Позивача звільнено на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України з підстав, передбачених Контрактом, а саме: підпункту 1 пункту 5.3 Контракту, у зв`язку із систематичним невиконанням керівником без поважних причин умов та обов`язків, визначених Контрактом, зокрема, невиконання підпунктів 10, 22, 27 Контракту; підпункту 6 пункту 5.3. Контракту, у зв`язку з допущенням збільшення обсягу простроченої кредиторської заборгованості з вини керівника.

На думку позивача факт систематичного невиконання ним умов та обов`язків, визначених Контрактом, без поважних причин відсутній, а зазначені у розпорядженнях №338 та №599, довідці позапланової перевірки та акті порушення умов Контракту, на підставі яких до ОСОБА_1 було застосовано заходи дисциплінарного стягнення, були зафіксовані двічі відповідними довідкою та актом.

Твердження у розпорядженні №599 про те, що підприємство має прострочену кредиторську заборгованість перед контрагентами, яка виникла з вини позивача, є безпідставним, оскільки таке не є прибутковою організацію та оперує фінансуванням, що надходить від Національної служби здоров`я України.

Водночас, посилається на те, що Київська обласна рада під час накладення дисциплінарного стягнення безпідставно не взяла до уваги наведене, наукову діяльність ОСОБА_1 , належне виконання Позивачем власної трудової функції, у тому числі належну організацію роботи підприємства з надання якісних медичних послуг в умовах воєнного стану, блек-ауту, скорочення фінансування тощо.

Застосування щодо Позивача дисциплінарних стягнень, викладених в розпорядженнях №338 та №599, значно вплинули на емоційний стан позивача, у нього з`явилось постійне переживання, нервова напруга, що негативно вплинуло на стан його здоров`я та призвело до значного його погіршення.

Київської обласною радою у статті, яка опублікована на офіційному сайті, зазначено неправдиву інформацію щодо позивача, яка на момент публікації не підтверджена жодними офіційними документам, які достовірно вказували б на порушення ОСОБА_1 службових повноважень та недотримання вимог законодавства, чим було грубо та умисно порушено особисті немайнові права та охоронювані законом інтереси позивача, що призвело до морального пригнічень та до формування у громадськості негативного ставлення до ОСОБА_1 .

На підставі наведеного просив суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження виконуючого обов`язки Голови Київської обласної ради від 06.06.2023 року за №338 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани генеральному директору КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» та від 21.08.2023 року за №599 «Про прийняття рішення за результатами службового розслідування»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді Генерального директора КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» з 22.08.2023 року;

- стягнути з КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.08.2023 року;

- стягнути з Київської обласної ради на користь ОСОБА_1 50 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 березня 2024 року відмовлено в прийнятті додаткового рішення за заявою ОСОБА_2 .

Не погодившись з вказаними рішенням та ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , оскаржила їх в апеляційному порядку.

Апелянт вважає, що судом не повно встановлено всі обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому таке рішення є незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, внаслідок чого має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та недоведеність обставин.

Вказує, що оскаржуваним розпорядженням №338 від 06.06.2023 року до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани «за невиконання ОСОБА_1 під час видання наказів від 31.01.2023 року №79/1-к/тр, від 28.02.2023 року №162-к/тр, від 28.02.2023 року №165/1-к/тр та 29.03.2023 року №243-к/тр підпункту 22 пункту 2.2 Контракту №1 з Генеральним директором КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» від 26.11.2021 року, що полягало у порушенні заборони здійснення витрат на виплату винагороди (премії) керівникам у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів, відповідно до абз.12 п.п.1 п.1 постанови КМУ від 03.10.2012 року №899 «Про порядок здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку», п.4 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансових планів підприємств (їх об`єднань) спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області, затвердженого рішення Київської обласної ради від 24.11.2011 року № 226-12-УІ (в редакції рішення Київської обласної ради від 25.07.2019 року № 627-29-МІ), що спричинило безпідставне здійснення видатків за рахунок фонду оплати праці КНП КОР «Київська обласна лікарня» у загальній сумі 220 124,27 грн.

Звертає увагу на те, що на підтвердження вчинення дисциплінарного проступку радою було надано лише Довідку позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємства від 31.05.2023 року, разом з тим, висновки, що містяться у цій довідці, заперечуються позивачем, а належних і допустимих доказів зазначених у довідці порушень відповідач не надав, крім того, суд першої інстанції навіть не пересвідчившись, що зазначені вище накази існують, та стосувалися виплат премій особам, що перебували на керівних посадах, оскільки такі накази не містяться в матеріалах справи та не досліджувалися судом.

Стверджує, що виплати працівникам не були саме преміями, а фактично це були доплати до мінімальної заробітної плати.

Посилається на те, що Київською обласною радою було порушено умови положень Порядку здійснення перевірок, зокрема п.п.5.6, 5.7, 5.8 Розділу V та п.п.6.1, 6.2, 6.3 Розділу VI, що полягало у створенні для ОСОБА_1 таких умов, щоб останній не встиг належним чином розібратися із висновками перевірки та надати свої письмові заперечення проти її необґрунтованих висновків, також усунути ймовірні порушення, а натомість був притягнутий до дисциплінарної відповідальності (без проведення будь-якого службового розслідування стосовно позивача).

Щодо оскаржуваного розпорядження в.о. голови Київської обласної ради від 21.08.2023 року №599 «Про прийняття рішення за результатами службового розслідування» вказує, що суд залишив поза увагою доводи сторони позивача щодо відсутності складу дисциплінарного правопорушення та про порушення процедури притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Що стосується кредиторської заборгованості по рахунку 63 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками», яка нібито збільшилась з вини ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 року по 30.06.2023 року до 5 291 201,41 грн, то апелянт вказує на маніпулювання радою некоректними даними, так як дані для порівняння взяті станом на 1 січня кожного року (коли бюджетними надходженнями на виплати в кінці року закриваються всі борги), а вказана заборгованість визначена станом на 30.06.2023 року (середину року), коли відбувається закупівля медикаментів, лабораторних реактивів та реагентів, продуктів харчування, необхідних для функціонування лікарні послуг, тощо за контрактами в обсягах, що необхідні лікарні до кінця року, а кошти за проліковані випадки від НСЗУ, що є основним джерелом надходжень коштів лікарні, надходять значно пізніше.

Стверджує, що він уклав контракт та почав працювати в КНП КОР «Київська обласна лікарня» лише в кінці року - 26.11.2021 року, а тому використання даних станом на 01.01.2021 року є неправильним. Порівняння кредиторської заборгованості станом на 26.11.2021 року та станом на 01.01.2022 року говорить про те, що кредиторська заборгованість за час роботи ОСОБА_1 навпаки зменшилась з 29405,42 грн до 6411,72 грн. Однак, потім почалося повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну, було введено воєнний стан і лікарня почала терміново створювати ліжко-місця для порятунку життя військовослужбовців, закуповувати значні об`єми життєве-важливих дорого вартісних ліків, згодом кількість ліжко-місць лише збільшувалась, і, як наслідок, по договорах існувала неоплачена заборгованість, проте доказів, що така заборгованість є простроченою, в матеріалах справи не міститься.

Суд першої інстанції вважав доведеними та встановленими обставини існування простроченої кредиторської заборгованості КНП КОР «Київська обласна лікарня» на суму 5 291 201,41 грн, за відсутності про це в матеріалах справи належних і допустимих доказів.

Також, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд без дослідження письмових доказів встановив існування станом на 30.06.2023 року заборгованостей:

по ТОВ «ДІАВІТА» обліковується непогашена кредиторська заборгованість по чотирьом договорам на загальну суму 2 584 139,94 грн;

по ПАТ «Акціонерна компанія Київводоканал» обліковується непогашена кредиторська заборгованість по двом договорам на загальну суму 406 799,48 грн;

по АТ «Фармак» обліковується непогашена кредиторська заборгованість по договору від 13.03.2023 року №25 на загальну суму 152 899,99 грн;

по ТОВ «Діаліз Медик» обліковується непогашена кредиторська заборгованість по договору від 13.03.2023 року №27 на загальну суму 87 686,0 грн;

по ПП «Офіспартнер» обліковується непогашена кредиторська заборгованість по договору від 27.04.2023 року №50 на загальну суму - 28 795 грн;

по ТОВ «Модерн-фарм» обліковується непогашена кредиторська заборгованість по двом договорам на загальну суму 360 884,92 грн;

по ТОВ фірма «КРІОГЕНСЕРВІС» обліковується непогашена кредиторська заборгованість по договору від 16.02.2023 року №13 на загальну суму 43 875 грн.

Жоден із перерахованих вище договорів та накладних на поставку товару не містяться в матеріалах справи та не були подані Відповідачами в якості доказів на підтвердження існування заборгованості перед контрагентами.

Наголошує на тому, що згідно договорів, які укладалися генеральним директором ОСОБА_1 , підприємством отримано товари та послуги, які є життєве важливими для діяльності та функціонування останнього, а за відсутності вказаних товарів та послуг могла існувати загроза зупинки роботи підприємства та ненадання належної й вчасної медичної допомоги пацієнтам.

Також, апелянт зазначив, що в акті службового розслідування стосовно ОСОБА_1 від 17.08.2023 року не вказані докази вчинення ним дисциплінарного порушення після застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани, що свідчить про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 підпункту 1 пункту 5.3 Контракту, зазначеного в Розпорядженні №599, тобто звільнення.

Крім наведеного, апелянт вказує, що його незаконно було відсторонено від виконання посадових обов`язків згідно розпорядження №408 в.о. голови КОР від 22.06.2023 року.

Щодо оскарження ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 березня 2024 року, якою відмовлено позивачу в прийнятті додаткового рішення про стягнення понесених ним витрат на правову допомогу, не погоджується з підставою відмови, а саме через наслідки відмови в задоволені позову.

Також, просить стягнути на його користь витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу Київська обласна рада просить оскаржувані рішення та ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У письмових поясненнях КНП КОР «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд вказав, що керівником Підприємства укладались договори на поставку товарів без наявних коштів для виконання за цими договорами своїх фінансових зобов`язань щодо оплати поставленого товару, що підтверджується невиконанням по вищезазначеним договорам зобов`язань Підприємства в частині оплати за товар. Вказані дії призвели до значного збільшення простроченої кредиторської заборгованості перед постачальниками послуг та товарів.

Зазначено, що з моменту призначення ОСОБА_1 на посаду генерального директора підприємства по 01.06.2023 року відбулось значне зростання дебіторської заборгованості орендарів перед підприємством по орендній платі та відшкодуванню вартості комунальних послуг, майже в 5 разів.

За час перебування на посаді генерального директора підприємства ОСОБА_1 не укладено жодного договору оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області, не забезпечено повернення за актом приймання-передачі жодного об`єкта нерухомого майна, строк оренди яких закінчився у 2019-2021 роках, не вживались жодні заходи претензійно позовного характеру для стягнення дебіторської заборгованості орендарів перед підприємством по орендній платі та відшкодуванню вартості комунальних послуг.

З березня по грудень 2022 року рахунки на сплату орендної плати орендарям Підприємства не виставлялись, що зумовило значне зростання заборгованості зі сплати орендної плати на початок 2023 року та унеможливило нарахування штрафних санкцій за відповідний період.

Згідно з підпунктом 5.3.3 пункту 5.3 Статуту, кошти від здачі в оренду (зі згоди Засновника) майна, закріпленого на праві оперативного управління, є джерелом формування майна та коштів підприємства.

Також, суд вказав, що позивачем неналежно виконувались обов`язки, передбачені п.п.10, п.п.22, п.п.27 п.2.2 Контракту, що є самостійною підставою для розірвання контракту за пп.1 п. 5.3 Контракту.

Окрім цього, позивачем допущено збільшення обсягу простроченої кредиторської заборгованості з вини керівника, що є самостійною підставою для розірвання контракту за пп.6 п.5.3 Контракту.

У рішенні зазначено, що відповідальність за невиконання підприємством вказаних обов`язків покладається саме на керівника. Контракт, в свою чергу, лише встановлює вид такої відповідальності - припинення дії контракту. Факти, викладені в акті службового розслідування від 17.08.2023 року, не були спростовані під час розгляду справи, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати розпорядження Київської обласної ради від 21.08.2023 року №599 незаконним та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Київської обласної ради восьмого скликання «Про призначення генерального директора КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» від 24 листопада 2021 року призначено ОСОБА_1 на посаду Генерального директора КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» терміном на 5 років на умовах контракту як такого, що переміг у конкурсі (т.1 а.с.20).

26.11.2021 року між Київською обласною радою в особі голови Київської обласної ради ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено контракт №1 терміном на 5 років.

Згідно з контрактом №1 з генеральним директором КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» від 26 листопада 2021 року ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» строком на 5 років до 26 листопада 2026 року (т.1 а.с.35-38).

У відповідності до рішення Київської обласної ради від 09.06.2023 року КНП Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» перейменовано в КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» (т.1 а.с.21).

Згідно розпорядження Київської обласної ради від 17.05.2023 року №287 «Про проведення позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КНП КОР «Київська обласна лікарня» створено робочу групу з позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» (т.1 а.с.39-40).

Довідкою позапланової перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КНП КОР «Київська обласна лікарня» за період з 01.01.2023 року по 31.03.2023 року встановлено, що генеральним директором підприємства ОСОБА_6 не виконано умови п.п.2 п.2.4 та п.п.10 п.2.2 розділу 2 контракту від 26.11.2021 року №1 та п.6.1.3, п.7.4.5. Статуту в частині укладення договорів та ефективного використання майна (т.1 а.с.41-44).

06.06.2023 року розпорядженням Київської обласної ради №338 ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання генеральним директором КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» під час видання наказів від 31.01.2023 року №79/1-к/тр, від 28.02.2023року №162-к/тр, від 28.02.2023 року №165/1-к/тр, 29.03.2023 року №243-к/тр підпункту 22 пункту 2.2 Контракту №1 з генеральним директором (т.1 а.с.52-54).

22.06.2023 року згідно розпорядження Київської обласної ради №408 ініційовано проведення службового розслідування стосовно генерального директора КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» ОСОБА_1 (т.1 а.с.70-71).

У відповідності акту службового розслідування від 17.08.2023 року встановлено неналежне виконання генеральним директором підприємства ОСОБА_1 обов`язків і завдань, передбачених Статутом та Контрактом, що призвело до збільшення простроченої кредиторської заборгованості, неналежне виконання обов`язків щодо організації ведення претензійно-позовної роботи по стягненню дебіторської заборгованості, не дотримання вимог постанови КМУ від 03.10.2012 року №899 в частині виплати винагороди (премій) працівникам, які входять до керівного складу при незатвердженому (непогодженому) фінансовому плані на 2023 рік (т.1 а.с.72-96).

18.08.2023 року ОСОБА_1 подано письмові заперечення (зауваження) до акту службового розслідування (а.с.98-106).

21.08.2023 року розпорядженням Київської обласної ради №599 затверджено акт службового розслідування від 17.08.2023 року та звільнено ОСОБА_1 з посади генерального директора КНП Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» на підставі п.8 ч.1 ст.38 КЗпП України з підстав, передбачених контрактом, а саме: пп.1 п.5.3 Контракту - у зв`язку із систематичним невиконанням керівником без поважних причин умов та обов`язків, визначених контрактом, зокрема невиконання підпунктів 10, 22, 27 пункту 2.2 Контракту; пп.6 п.5.3 Контракту - у зв`язку з допущенням збільшення обсягу простроченої кредиторської заборгованості з вини керівника (т.1 а.с.107-108).

Згідно з пунктом 7.2. цього Статуту поточне керівництво (оперативне управління) Підприємством здійснюють: генеральний директор, заступник генерального директора, медичний директор. Генеральний директор призначається на посаду і звільняється з посади за рішенням КОР на конкурсній основі шляхом укладення контракту на строк від 3 до 5 років.

Відповідно до п.7.3. Статуту засновник, крім іншого: п.7.3.3. затверджує фінансовий план Підприємства та контролює його виконання;

п.7.3.4. укладає і розриває контракт з Генеральним директором Підприємства та здійснює контроль за його виконанням;

п.7.3.5. погоджує Підприємству договори про спільну діяльність, за якими використовується нерухоме майно, що перебуває в його оперативному управлінні, кредитні договори та договори застави.

За умовами п.7.4. Статуту генеральний директор Підприємства:

- п.7.4.2. самостійно вирішує питання діяльності Підприємства за винятком тих, що віднесені законодавством та цим Статутом до компетенції Засновника;

- п.7.4.3. організовує роботу Підприємства щодо надання населенню медичної допомоги, згідно з вимогами нормативно-правових актів;

- п.7.4.4. несе відповідальність за формування та виконання фінансового плану і плану розвитку Підприємства, результати його господарської діяльності, виконання показників ефективності діяльності Підприємства, якість послуг, що надаються Підприємством, використання наданого на праві оперативного управління Підприємству майна спільної власності територіальних громад і доходу згідно з вимогами законодавства, цього Статуту та укладених Підприємством договорів;

- п.7.4.5. користується правом розпорядження майном та коштами Підприємства відповідно до законодавства та цього Статуту. Забезпечує ефективне використання і збереження закріпленого за Підприємством на праві оперативного управління майна;

- п.7.4.9. подає в установленому порядку Засновнику квартальну, річну, фінансову та іншу звітність Підприємства, зокрема щорічно до 01 лютого надає Засновнику бухгалтерську та статистичну звітність, інформацію про рух основних засобів, за запитом Засновника надає звіт про оренду майна, а також інформацію про наявність вільних площ, придатних для надання в оренду;

- п.7.4.15. несе відповідальність за збитки, завдані Підприємству з вини Генерального директора Підприємства в порядку, визначеному законодавством;

- п.7.4.16. затверджує положення про структурні підрозділи Підприємства, інші положення та порядки, що мають системний характер, зокрема: положення про преміювання працівників за підсумками роботи Підприємства.

Відповідно до п.10.10. Статуту підприємство самостійно здійснює оперативний та бухгалтерський облік результатів своєї діяльності та веде обробку та облік персональних даних працівників, а також веде юридичну, фінансову та кадрову звітність.

Згідно п.11.3. Статуту засновник має право здійснювати контроль фінансово-господарської діяльності Підприємства та контроль за якістю і обсягом надання медичної допомоги. Підприємство подає Засновнику, за його вимогою, бухгалтерський звіт та іншу документацію, яка стосується фінансово-господарської, кадрової, медичної діяльності (т.1 а.с.22-34).

За умовами контракту №1 від 26.11.2021 року, укладеного між КОР та ОСОБА_1 , а саме п.1.2. розділу 1, керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством з метою забезпечення виконання його статутних завдань, надання належної, якісної та кваліфікованої медичної допомоги, ефективної діяльності підприємства, раціонального використання і збереження закріпленого за підприємством майна, а Орган управління зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці керівника.

У відповідності до п.2.1. розділу 2 Контракту керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання підприємством завдань, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом.

Пунктом 2.2. Контракту визначено, що керівник підприємства, зокрема, зобов`язаний: організувати належне виконання завдань, передбачених статутом, укладених договорів про медичне обслуговування населення; своєчасно вживати заходів до запобігання банкрутству підприємства разі його неплатоспроможності; подавати Органу управління фінансовий звіт в порядку, встановленому Органом управління; забезпечити відповідність матеріально-технічної бази підприємства встановленим законодавством вимогам; забезпечувати ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством майна; вживати заходів до своєчасної та в повному обсязі виплати заробітної плати не рідше ніж два рази на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше ніж протягом семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, та недопущення утворення заборгованості з неї; дотримуватися гарантій оплати праці, встановлених законодавств створити систему стимулів та мотивації персоналу.

Згідно п.2.4. Контракту керівник має право, крім іншого: укладати від імені підприємства правочини відповідно до законодавства та обмежень, встановлених статутом; видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників підприємства; розпоряджатися коштами підприємства в межах обсягів та у порядку, визначеному законодавством та фінансовим планом підприємства; визначати розмір заробітної плати, застосовувати заходи заохочення, накладати на працівників дисциплінарні стягнення відповідно до законодавства; вирішувати інші питання, що згідно із законодавством, актами управління, статутом підприємства і цим контрактом належать до компетенції керівника.

За змістом п.2.5. Контракту орган управління має право: вимагати від керівника подання дострокового звіту про його діяльність управління підприємством, розпорядження закріпленим за підприємством майном та виконання цього контракту; звільняти керівника з посади у разі закінчення строку дії цього контракту, достроково за ініціативою керівника, а також у разі порушення керівником законодавства та умов цього контракту; здійснювати контроль за діяльністю підприємства.

Крім того, п.2.6. Контракту визначає, що орган управління здійснює контроль за виконанням керівником обов`язків, зазначених у пункті 2.2. цього контракту.

Відповідно до п.4.4. розділу 4 Контракту керівник несе відповідальність, в тому числі, за невиконання статутних завдань підприємства і умов цього контракту з вини керівника.

В силу п.5.2 розділу 5 Контракту, дія цього контракту припиняється, крім іншого: з ініціативи Органу управління до закінчення строку дії цього контракту у випадках, передбачених статтями 40 і 41 Кодексу законів про працю України та цим контрактом; з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

Згідно п.5.3. Контракту, такий може бути розірваний, а керівник звільнений з посади з ініціативи Органу управління до закінчення строку дії контракту: у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин умов та обов`язків, визначених цим контрактом; у разі одноразового грубого порушення керівником вимог законодавства чи обов`язків, передбачених цим контрактом, внаслідок чого підприємству завдано значних збитків; у разі допущення збільшення обсягу простроченої кредиторської заборгованості з вини керівника; у разі недотримання вимог фінансового та бюджетного законодавства, а також дій (бездіяльності) керівника, що призвели до невиконання в установлені строки законних вимог органів державного фінансового контролю.

Якщо розірвання цього контракту проводиться на підставі встановлених у ньому, але не передбачених законодавством, звільнення керівника з посади здійснюється відповідно до п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України (т.1 а.с.35-38).

Відповідно до п.3.3. Положення про оплату праці працівників КНП «Київська обласна лікарня» від 25.08.2022 року мотиваційний компонент заробітної плати у вигляді надбавки до базового компоненту заробітної плати передбачає преміювання за підсумками роботи щомісячно, щоквартально, за півріччя та за підсумками річної роботи.

Розмір мотиваційного компоненту заробітної плати по кожному працівнику визначається на засіданні Постійно діючої комісії з преміюванні, яка діє на підставі Положення та створена за наказом керівника Підприємства. Мотиваційний компонент заробітної плати у вигляді премії виплачується за наказом генерального директора підприємства на підставі протоколу засідання Постійно діючої комісії з преміювання.

Для кожної категорії працівників премія визначається на засіданні Постійно діючої комісії з преміювання на підставі і з урахуванням мотивованого та обґрунтованого рапорту керівника структурного підрозділу. Розміри премій обумовлюються сумою зекономлених коштів.

Наказом №60/1 від 08.09.2022 року введення в дію положення про преміювання працівників КНП КОР «Київська обласна лікарня».

Згідно вказаного Положення премія визначається кожному працівнику залежно від показників діяльності підприємства (структурного підрозділу), особистого внеску в загальні результати роботи підрозділу, Підприємства. Премію не обмежують граничними розмірами в межах фонду оплати праці. Преміювання здійснюється за підсумками роботи за місяць, квартал, півріччя, за рік або до професійного свята - Дня медичного працівника. Премія призначається, якщо працівник виконав основні показники діяльності Закладу і залежно від особистого внеску кожного працівника.

Розмір премії визначають у відсотковому співвідношенні до посадового окладу за фактично відпрацьований час або в конкретному розмірі у вигляді фіксованої суми відповідно до особистого внеску кожного працівника в загальні результати роботи (т.1 а.с.59-61).

Відповідно до наказу №57/1 від 05.09.2022 року введено в дію положення про постійно діючу комісію з питань преміювання працівників КНП КОР «Київська обласна лікарня» (т.1 а.с.62-63).

Право на працю, закріплене у ст.43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 16 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року №203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті.

В силу ст.23 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Стаття 23 КЗПП України зауважує, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 31 КЗпП України встановлено, що роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Пунктом 8 ст.36 КЗпП України передбачено, що трудовий договір припиняється з підстав, передбачених контрактом.

Вирішуючи позов про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, слід мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України підстави, передбачені контрактом, є самостійною підставою припинення трудового договору (постанова ВСУ від 22 лютого 2017 року по справі №6-86цс17).

Пункт 8 ч.1 ст.36 КЗпП України має відсильний характер та відсилає до контракту, в якому передбачено конкретні (не передбачені нормами КЗпП України) підстави його припинення.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (ст.36, 39-41 КЗпП).

Контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника (пункт 4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).

У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом (пункти 17 і 21 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №170).

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника і додаткові підстави розірвання трудового договору (див. висновок ВСУ, висловлений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №757/42262/15-ц, та ВП ВС в постанові від 29 травня 2019 року, справа №452/970/17).

Рішення компетентного органу власника підприємства і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі №461/4863/16-ц, від 02 вересня 2020 року у справі №243/8356/17.

Виходячи із особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника і додаткові підстави розірвання трудового договору (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №757/42262/15-ц).

Трудовий договір може бути припинений, а контракт - розірваний внаслідок вчинення працівником дисциплінарного проступку.

Велика Палата Верховного Суду у справі №452/970/17 дійшла висновку про те, що складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони, є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність роботодавцем наявності будь-якої з цих складових виключає наявність дисциплінарного проступку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі №452/970/17 вказала, що звільнення працівника на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

В постанові від 29 листопада 2019 року у справі №808/965/17 Верховний Суд зазначив, що службове розслідуванням - це комплекс заходів, які здійснюються з метою уточнення причин, установлення обставин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством України, та ступеня вини особи (осіб), яка вчинила це правопорушення.

Висновок службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер.

За своєю правовою природою висновок службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Висновки службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, висновок за результатами службового розслідування є лише носієм певної інформації.

Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-2801цс15 зроблено правовий висновок про те, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Однак правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Разом з тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності (постанова від 02.12.2020 у справа № 296/5094/17). Отже, у трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості, згідно з яким не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість.

У судових справах, що випливають з трудових відносин, тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця (Постанова ВС від 13.11.19 у справі № 207/1385/16-ц). Разом з тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок (постанова ВС від 19.09.2019 року у справі № 756/13546/16-ц).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає у тому, що незалежно від категорії справ слід дотримувати вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з додержанням порядку збирання, подання та дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи (Постанова ВП ВС від 7 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (пункт 6.27)).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Положення наведених вище процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Проте, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 09 вересня 2022 року у справі № 174/144/21).

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду відмічає, що суд першої інстанції в супереч покладення тягаря доказування у трудових спорах на роботодавця безпідставно обґрунтовуючи відмову у задоволенні позовних вимог вказав, що не було спростовано правомірність викладених порушень трудового законодавства у Акті та законність розпоряджень про притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки суду слід було оцінити докази обґрунтованості таких фактів у цих документах, поданих в межах заперечень відповідачів у справі, а не навпаки, зажадати докази на їх спростування від позивача.

Усуваючи зазначені порушення процесуального закону, допущені судом першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку та виснувати результати розгляджу спору саме за доказами, поданими відповідачами на підтвердження законності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки сам факт цього позивачем доведено розпорядженнями і відповідачами не спростовується.

Щодо оскарження розпорядження Київської обласної ради №338 від 06.06.2023 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності у формі догани, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Розпорядження №338 від 06.06.2023 року, яким було оголошено догану генеральному директору, було видане за невиконання генеральним директором КНП КОР «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» ОСОБА_1 під час видання наказів від 31.01.2023 року №79/1-к/тр, від 28.02.2023 року №162-к/тр, від 28.02.2023 року №165/1-к/тр, від 29.03.2023 року №243-к/тр пп.22 п.2.2 Контракту №1, що полягало у порушенні заборони здійснення витрат на виплату винагороди (премії) керівникам у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів, відповідно до абз.12 пп.1 п.1 постанови КМУ від 03.10.2012 року №899 «Про порядок здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку», п.4 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансових планів підприємств (їх об`єднань) спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області, затвердженого рішенням Київської обласної ради від 24.11.2011 року №226-12-VI (в редакції рішення Київської обласної ради від 25.07.2019 року №627-29-УІІ), та спричинило безпідставне здійснення видатків за рахунок фонду оплати праці Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» у загальній сумі 220 124,27 грн.

Як вже зазначалося, пп.7.3.3. Статуту засновник, крім іншого, затверджує фінансовий план Підприємства та контролює його виконання, а відповідно до пп.7.4.4. Статуту генеральний директор Підприємства несе відповідальність за формування та виконання фінансового плану і плану розвитку Підприємства, результати його господарської діяльності, виконання показників ефективності діяльності Підприємства, якість послуг, що надаються Підприємством, використання наданого на праві оперативного управління Підприємству майна спільної власності територіальних громад і доходу згідно з вимогами законодавства, цього Статуту та укладених Підприємством договорів.

З матеріалів справи вбачається, що на час видачі наказів про преміювання фінансовий план Підприємства КОР затверджено не було, зазначене визнано й самим позивачем.

Так, у пп.1 п.1 Постанови КМУ №899 від 03.10.2012 року «Про порядок здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку» визначено, що суб`єкти господарювання державного сектора економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку: не можуть здійснювати продаж, списання державного майна, виплату винагороди (премії) керівникам.

Про те, застосуванню дисциплінарного стягнення передує вчинення уповноваженою особою такого преміювання при існуванні прямих заборон законом для цього. Позивач у справі як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заперечував преміювання наказами від 31.01.2023 року №79/1-к/тр, від 28.02.2023 року №162-к/тр, від 28.02.2023 року №165/1-к/тр, від 29.03.2023 року №243-к/тр на загальну суму видатків 220124.27 грн (з них 180429.73 грн на преміювання), вимагав від відповідачів надати такі суду для належної оцінки, але відповідачі, користуючись правами в цивільному процесі на власний розсуд, не скористалися правом та не проявили ініціативи при обставинах заперечення факту преміювання надати суду такі накази, обмежившись позицією достатності доказів такого преміювання зазначенням про це в Довідці від 31 травня 2023 року.

Не дивлячись на те, що і в цій довідці (т.1,а.с.41-44) міститься посилання на такі накази про преміювання, і в поясненнях на неї самого ОСОБА_1 від 02.06.2022 №322 (т.1,а.с.46-50), такі докази при запереченнях цих обставини вже під час розгляду справи в суді підлягали доказуванню роботодавцем. Окремо довідка і пояснення в розумінні ч.1 ст.77 та ч.1 ст.79 ЦПК України не є належними доказами і достовірними, оскільки не є наказами про преміювання, що ставляться у вину позивачу, а відповідачами належним чином не обґрунтовано поважність причин неподання таких наказів для оцінки судом. Крім того, з наявних матеріалів справи неможливо встановити коло премійованих осіб і віднесення їх посад за «Класифікатором професій» НКУ ДК 003.2010, що підпадали під таку заборону.

При таких обставинах колегія суддів констатує, що відповідачі не довели суду належними і допустимими доказами порушення позивачем порядку преміювання працівників при тих фактах, що стали підставою притягнення його до дисциплінарної відповідальності за розпорядженням №338 від 06.06.2023 року у вигляді догани.

Що стосується оскарження розпорядження КОР №599 від 21.08.2023 року, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

В пункті 1 Порядку №950 передбачено, що відповідно до цього Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування:

- у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об`єднанню громадян;

- у разі недодержання посадовими особами місцевого самоврядування законодавства про службу в органах місцевого самоврядування, антикорупційного законодавства;

- на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або особи, яка для цілей Закону прирівнюється до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри;

- з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, стосовно якої пропонується проведення службового розслідування, а у разі його відсутності - особи, яка виконує його обов`язки (далі - керівник органу).

За анонімними повідомленнями, заявами та скаргами службове розслідування не проводиться, крім випадків, коли анонімне повідомлення стосується порушення вимог Закону та наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.

Відповідно до пункту 2 Порядку №950 рішення щодо проведення службового розслідування приймається керівником органу, в якому працює особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або особа, яка для цілей Закону прирівнюється до особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проведення службового розслідування (далі - особа, стосовно якої проводиться службове розслідування).

Згідно з абзацом 1 пункту 3 Порядку №950 рішенням щодо проведення службового розслідування визначаються голова комісії з проведення службового розслідування, інші члени комісії, предмет і дата початку та закінчення службового розслідування. Строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4 Порядку №950 службове розслідування проводиться з відстороненням особи, стосовно якої проводиться службове розслідування, від здійснення повноважень на посаді або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається керівником органу.

Абзацом 1 пункту 13 Порядку № 950 передбачено, що акт службового розслідування підписує голова, інші члени комісії з проведення службового розслідування, і він подається на розгляд суб`єкту призначення або керівнику органу в одному примірнику.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного розпорядження №599 від 21.08.2023 року позивача звільнено з посади генерального директора - з підстав, передбачених контрактом (п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України).

При цьому, в розпорядженні міститься посилання на підстави для розірвання контракту та звільнення генерального директора з ініціативи Засновника до закінчення строку дії контракту, а саме: пп.1 п.5.3 Контракту - у зв`язку із систематичним невиконанням керівником без поважних причин умов та обов`язків, визначених Контрактом, зокрема пп.10, 22, 27 п.2.2 Контракту; пп.6 п.5.3 Контракту - у зв`язку із допущенням збільшення простроченої кредиторської заборгованості.

За умовами пп.1 п.5.3 Контракту №1 від 26.11.2021 року цей контракт може бути розірваний, а керівник звільнений з посади з ініціативи органу управління до закінчення строку дії контракту у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин умов та обов`язків, визначених цим контрактом.

Підпунктом 10 п.2.2 Контракту передбачено, що керівник підприємства зобов`язаний забезпечувати ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством майна.

Пп.22 п.2.2 вказано, що керівник підприємства зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі виконувати нормативно-правові розпорядчі акти органу управління, видані відповідно до законодавства.

Пп.27 п.2.2 визначено, що керівник підприємства зобов`язаний виконувати інші завдання та обов`язки встановлені єдиними кваліфікаційними вимогами, що встановлюються МОЗ та законодавством.

Відповідно до пп.6 п.5.3 Контракту №1 від 26.11.2021 року такий контракт може бути розірваний, у разі допущення збільшення обсягу простроченої кредиторської заборгованості з вини керівника.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі 757/62834/19-ц (провадження № 61-10812св20) зазначено, що, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. [...] Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.

Отже, укладаючи контракт, позивач погодився з його умовами, в тому числі з підвищеною відповідальністю за порушення його умов. Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.

Таку позицію підтримав і Конституційний Суд України, який у своєму рішенні від 09 липня 1998 року у справі щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України зазначив, що незважаючи на ці та інші застереження, що містяться в Кодексі законів про працю та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися не вигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо.

Отже, як вбачається з встановлених обставин підставою для звільнення позивача за п.8 ч.1 ст.36 КЗпП став Акт службового розслідування від 17.08.2023 року.

Однак, у справі, яка переглядається, суд першої інстанцій, в порушення норм процесуального закону щодо обов`язку доказування у трудових спорах, прийшов до висновку про наявність порушень ОСОБА_1 пунктів Контракту на підставі самого Акту та не оцінив доказів відповідачів на спростування доводів позивача, не дав належної оцінки доведеності обставинам, викладеним в ньому.

У постанові Верховний Суд у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2018 року у справі №463/3091/15 зазначено, що з врахуванням особливостей контрактної форми трудового договору наявність чи відсутність вини не є визначальним для припинення дії контракту. Визначальним у такому випадку є самий факт порушення, а встановлена вина керівника лише додатково підтверджує законність оскаржуваного наказу, тому суди попередніх інстанції дійшли правомірного висновку про відсутність правових підстав вважати оспорювані накази незаконними.

Щодо самого Акту як доказу законності підстав притягнення до дисциплінарної відповідальності у формі дострокового розірвання Контракту, колегія суддів за наявності заперечень позивача щодо обґрунтованості викладених в ньому обставин та позицій відповідача щодо достатності доказів в матеріалах справи про дотримання трудового законодавства вважає за необхідне дослідити наявність порушення позивачем умов Контракту, зазначених в самому розпорядженні №599 від 21 серпня 2023 року.

Доводи апелянта з приводу порушення відповідачем вимог ст.149 КЗпП України є безпідставними, оскільки твердження, що строк в один день для надання письмових пояснень по акту є недостатнім для спростування викладених в ньому порушень, судом апеляційної інстанції сприймаються критично, оскільки як наявність самих пояснень, так й їх відсутність не є вирішальною у спорі про звільнення, оскільки викладені факти в акті підлягають доведенню роботодавцем під час вирішення трудового спору в судах.

Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 757/42262/15-ц вказав, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підстави, передбачені контрактом, є самостійною підставою припинення трудового договору, а його розірвання з підстав, передбачених контрактом, які не містять ознак дисциплінарного порушення, не є дисциплінарним стягненням, а тому положення статті 149 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється.

Такі висновки Верховного Суду України підтримав Верховний Суд у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 170/226/16-ц (провадження № 61-773св17), від 17 квітня 2019 року у справі № 235/774/18 (провадження № 61-47942св18), від 09 липня 2021 року у справі № 382/1820/18 (провадження № 61-19828св19) та вказав, що звільнення на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України не носить характеру дисциплінарного стягнення, а є звільненням за невиконання умов трудового контракту, а тому відсутня необхідність встановлення обставин, які передбачені Главою Х КЗпП України.

Щодо порушення позивачем пп.22 та пп.27 п.2.2 Контракту, де вказано, що керівник підприємства зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі виконувати нормативно-правові розпорядчі акти органу управління, видані відповідно до законодавства, та виконувати інші завдання та обов`язки встановлені єдиними кваліфікаційними вимогами, що встановлюються МОЗ та законодавством, то ні Акт, ні інші наявні письмові докази у справі за позицією колегією суддів не розкривають складу порушення, а саме: які нормативно-розпорядчі акти органу управління ОСОБА_1 не виконані і в чому це проявилося, які порушені ним обов`язки, встановлені єдиними кваліфікаційними вимогами.

За наступним вказаним в оскаржуваному розпорядженні підпунктом 10 п.2.2 Контракту передбачено, що керівник підприємства зобов`язаний забезпечувати ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством майна.

В порушення цього ОСОБА_1 ставлять у вину неналежну організацію претензійно-правової роботи по стягненню дебіторської заборгованості перед Підприємством ряду суб`єктів господарювання, а саме ТзОВ «Діагност КТ», «Ві-Дент», «Альфа-Віта», «АПФ-Фарм», «Поліса-онлайн», «Фортуна-07», ПАТ «Київстар», СП ТзОВ «Оптимед», АТКБ «ПриватБанк», ДП «УДЦР», ФОП ОСОБА_7 , ПАТ «ВФ Україна», які використовували майно на підставі договорів оренди нерухомого майна територіальної громади і термін яких закінчився в 2019-2022 роках. При цьому, матеріали справи не містять самих договорів, які би давали суду об`єктивно встановити істотні умови оренди, підтвердити чи спростувати викладені в Акті строки у суми.

Також, сам Контракт з позивачам був підписаний 26 листопада 2021 року і яким чином станом на 01.01.2022 року за місяць і 5 днів ОСОБА_1 мав об`єктивно не допустити збільшення заборгованості, - зміст Акту не розкриває, належним обґрунтувань цьому не надано представниками відповідачів й в суді апеляційної інстанції.

Позивач обґрунтовуючи незаконність розірвання контракту за порушення цього пункту зазначав, що по ряду договорів взагалі Підприємство не виступало орендодавцем, а таким була Київська обласна рада, що спростовує бездіяльність відносно претензійної роботи за такими, за іншими необґрунтованими залишилися строки й суми, що в сукупності, як зазначалося вище, підлягало доказуванню (підтвердження правомірності дій) роботодавцем (відповідачем у трудовому спорі).

Крім того, в суді апеляційної інстанції представниками відповідача не спростовано, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, крім іншого, на території Київської області розпочалися запеклі бої з оборони території, під час яких внаслідок евакуації населення та критичної кількості поранених потребувало над зусиль керівника медичної установи задля забезпечення надання медичної допомоги, на що скарг не надходило. Тому, на думку колегії, пріоритетність щодо забезпечення ефективної невідкладної медичної допомоги в таких умовах над проведенням претензійної роботи відповідачами не спростовані та є загальноприйнятними.

Відповідно до пп.6 п.5.3 Контракту №1 від 26.11.2021 року такий контракт може бути розірваний, у разі допущення збільшення обсягу простроченої кредиторської заборгованості з вини керівника.

Так, в ході службового розслідування встановлено, що відповідно до оборотно-сальдових відомостей Підприємства по рахунку 63 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками» станом на 30.06.2023 року обліковується кредиторська заборгованість у сумі 5 291 201,41 грн.

При цьому, в ході проведення аналізу кредиторської та дебіторської заборгованості по рахунку 63 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками» за період з 01.01.2021 року по 30.06.2023 року встановлено наступне:

станом на 01.01.2021 року кредиторська заборгованість по рахунку відсутня, дебіторська заборгованість становила 246 284,78 грн;

станом на дату призначення на посаду генерального директора Підприємства ОСОБА_1 (26.11.2021 року) по рахунку обліковувалась кредиторська заборгованість у сумі 29 405,42 грн, дебіторська заборгованість відсутня;

станом на 01.01.2022 року кредиторська заборгованість по рахунку становить 6 411,72 грн, дебіторська заборгованість відсутня;

станом на 01.01.2023 року кредиторська заборгованість по рахунку становить 2 420 325,51 грн, дебіторська заборгованість відсутня;

станом на 30.06.2023 року кредиторська заборгованість по рахунку становить 5 291 201,41 грн, дебіторська заборгованість відсутня.

Тобто, за період з 01.01.2021 року по 30.06.2023 року кредиторська заборгованості по рахунку 63 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками» збільшилась з 0,0 грн. до 5 291 201,41 грн.

Найбільша кредиторська заборгованості по рахунку 63 Розрахунки з постачальниками та підрядниками» обліковувалась станом на 01.01.2023 року по чотирьох контрагентах у сумі 1 820 618,94 грн (або 75,2 % від загальної суми заборгованості на зазначену дату), а саме: ТОВ «ДІАВІТА» - 1 474 878,94 грн; ТОВ «КИЇВПРОМСЕРВІС 1» - 162 380 грн; ТОВ «КЛІЄНТ ЮА» - 99 417 грн; ТОВ «АВЕНТУСФАРМ» - 83 943 грн.

Станом на 30.06.2023 року по шести контрагентах у сумі 3 878 144,76 грн (або 73.3 % від загальної суми заборгованості на зазначену дату), а саме: ТОВ «ДІАВІТА» - 2 584 139,94 грн; ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» - 360 799,48 грн; ПАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» - 270 281,90 грн; ТОВ «Модерн-фарм» - 360 884,92 грн; АТ «Фармак» - 152 899,99 грн; ТОВ «НІКА УНІВЕРС» - 103 138,53 грн.

В ході вибіркового аналізу зростання кредиторської заборгованості по контрагентам за період з 01.01.2022 року по 30.06.2023 року за даними оборотно-сальдових відомостей по рахунку 63 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками» з даними карток рахунку 63 Розрахунки з постачальниками та підрядниками» встановлено, що по ТОВ «ДІАВІТА» обліковується непогашена кредиторська заборгованість по чотирьом договорам на загальну суму 2 584 139,94 грн.

Суд першої інстанції погодився із такими обставинами без дослідження самих контрактів, істотних умов настання строку виконання по них, пред`явлення претензій до Підприємства, що є припущенням встановлення суми збільшення прострочення кредиторської заборгованості. Крім того, підприємство є отримувачем коштів від Національної служби здоров`я України (НСЗУ), які є основним джерелом доходів від надання медичних послуг. Загально відомий факт, що забезпечення надання належної медичної допомоги некомерційним комунальним підприємством також включає укладення договорів на поставку медичних матеріалів і ліків, споживання є вартісною частиною медичної допомоги, яка компенсується Підприємству НСЗУ за фактом їх надання. Отже, збільшення обсягів надання медичної допомоги є наслідком збільшення й поточних супутніх витрат, які придбаваються Підприємством за договорами, отже й збільшує суму господарських операцій.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про недостатність доказів в матеріалах справи на підтвердження порушення позивачем пп.6 п.5.3 Контракту, оскільки цьому передує встановленню обсяг простроченої заборгованості в гривневому еквіваленті, без дослідження істотних умов самих договорів який встановити не можливо. Сам факт збільшення суми за договорами (обсягу господарської діяльності) не свідчить про збільшення обсягу простроченої заборгованості, оскільки тільки порушення строків розрахунків та пред`явлення претензій може кваліфікуватися як збільшена прострочена заборгованість.

Результати службового розслідування стосовно генерального директора КНП КОР «Київська обласна лікарня» ОСОБА_1 у вигляді Акту (т.1,а.с.72-97) не може бути належним і допустим доказом порушення умов Контракту, оскільки створений представниками самого роботодавця, отже повністю залежить від волі підпорядкованих йому осіб.

Таким чином, усуваючи недоліки суду першої інстанції колегія суддів, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку про необґрунтованість заперечень відповідачів щодо дотримання ними трудового законодавства при достроковому розірванні з позивачем Контракту, отже вимоги про скасування розпоряджень та поновлення на роботі є обґрунтованими.

Що стосується доводів з приводу незаконного відсторонення ОСОБА_1 від виконання ним своїх посадових обов`язків, то суд апеляційної інстанції зазначає, що ці обставини вже були предметом судового розгляду

Так, постановою Чернівецького апеляційного суду від 27.02.2024 року апеляційну скаргу Київської обласної ради задоволено. Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 22 листопада 2023 року та додаткове рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 13 грудня 2023 року скасовано. В позові ОСОБА_1 до Київської обласної ради про визнання незаконними та скасування розпоряджень відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.

Щодо вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд виходить з таких підстав.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП).

Тлумачення змісту частини другої статті 235 КЗпП України свідчить про те, що при ухваленні рішення про поновлення працівника на роботі на орган, який розглядає трудовий спір - у даному випадку на суд, покладено обов`язок вирішити питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 сформульовано правовий висновок про те, що заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абзац 4-5 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100).

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації (пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100).

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі №607/2071/17 зазначено, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з Порядком №100 середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному разі незаконному звільненню, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи). Для працівників з відрядною оплатою праці за відсутності оперативних даних для розрахунку заробітку за останній місяць розрахункового періоду він може змінюватися іншим місяцем, що безпосередньо передує розрахунковому періоду. З розрахункового періоду виключається лише час, протягом якого працівник не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково. Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період».

Апеляційним судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2023 року до дня ухвалення судового рішення в цій справі, тобто до 30 травня 2024 року.

Відповідно до п.3.1. розділу 3 Контракту №1 від 26.11.2021 року посадовий оклад ОСОБА_1 становив 24 295 грн, а згідно додаткової угоди №1 до Контракту 26325 грн, вказаний розмір посадового окладу підтверджується також штатним розписом КНП «Київська обласна лікарня» (т.2 а.с.175-176).

52 650 грн (сума заробітної плати за червень та липень 2023 року): 44 (кількість робочих днів у червні та липні 2023 року) = 1196,59 грн (середньоденна заробітна плата);

206 (кількість робочих днів з 22 серпня 2023 року до дня ухвалення рішення 30 травня 2024 року) х 1196,59 грн (середньоденна заробітна плата) = 246 497,54 грн (середній заробіток за час вимушеного прогулу) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, які слід стягнути з Підприємства, до якого позивач поновлюється.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Водночас, згідно з частиною другою статті 237-1 КЗпП України, порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

В силу ч.1, п.2 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Факт порушення підприємством трудових прав та інтересів працівника, що спричинило негативні наслідки немайнового характеру, які виникли в результаті душевних страждань, є підставою для відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі №335/13631/16-ц).

Верховний Суд у постанові від 13 серпня 2020 року у справі №127/16375/19 зазначив, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» роз`яснив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В пункті 5 цієї Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У пункті 13 вказаної Постанови міститься роз`яснення, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, моральне відшкодування присуджується незаконно звільненому працівнику за доведеності усіх складових цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Тобто, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно з якими при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

Позивачем в обґрунтування моральних страждань зазначено, що внаслідок ухвалення протиправних розпоряджень №338 та №599, - такі обставини призвели до маральних страждань, втрати звичного способу життя, вплинули на його емоційний стан, звилося постійне переживання, нервова напруга, що загалом вплинуло на стан його здоров`я й призвело до його погіршення, та потягло за собою стрес.

Крім того, на офіційному сайті КОР бура розміщена стаття про відсторонення ОСОБА_1 від службових обов`язків, що в сукупності з вищевикладеним негативно впливає на ставлення до нього рідних, друзів, знайомих та пацієнтів, підриває його авторитет як генерального директора підприємства, статус добропорядної, доброчесної та гідної людини.

Встановивши, що позивача звільнено з роботи з порушення роботодавцем порядку такого звільнення, колегія апеляційного суду визнає обґрунтованими вимоги позову про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Так, внаслідок звільнення з роботи, яке апеляційним судом визнано незаконним, позивач зазнав моральних переживань, необхідність звернення до відповідача і суду за захистом порушених прав, у зв`язку з чим порушено звичайний порядок організації його життя щодо необхідності докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав і відновлення попереднього стану. Тому колегія суддів вбачає наявність причинного зв`язку між винними діями відповідача Київської обласної ради) і наслідками, про які зазначав позивач.

Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, апеляційний суд вважає, за необхідне задовольнити частково вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн з Київської обласної ради, що є обґрунтованою компенсацією за незаконне звільнення, а в іншій частині вважає за необхідне відмовити.

Щодо виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України, стаття 430 ЦПК України).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України негайне виконання рішення допускається в разі поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

За приписами ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєве важливих прав та інтересів громадян і держави.

За наведеного рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Що стосується вимог сторони позивача щодо оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 20.03.2024 року.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Таким чином, скасування первісного судового рішення за результатом розгляду апеляційної скарги є самостійною підставою для скасування ухвали про відмову в прийнятті додаткового рішення, а судові витрати підлягають перерозподілу.

За приписами ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст.141 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

За положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 4 ст.137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до вимог ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 17.01.2024 року ОСОБА_2 подала заяву, де з посиланням на ч.8 ст.141 ЦПК України вказала, що у зв`язку із тим, що надання правничої допомоги триває, то всі підтверджуючі докази понесення позивачем витрат на правничу допомогу будуть подані протягом 5 днів з дня ухвалення рішення по суті спору (т.3 а.с.82).

28.02.2024 року ОСОБА_2 подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення суду (т.3 а.с.131-133).

На підтвердження розміру витрат, понесених на правничу допомогу, позивач надав до суду: договір між ним та АО «Кирилюк і партнери» про надання юридичної допомоги №123/23 від 30.10.2023 року, де в п.4.1. р.4 обумовлено вартість послуг та порядок розрахунків, а саме: 400 грн за 1 год. роботи по І категорії складності справи; 700 грн за 1 год. роботи по ІІ категорії складності справи; 1000 грн за 1 год. роботи по ІІІ категорії складності справи; 1300 грн за 1 год. роботи по ІV категорії складності справи; 1600 грн за 1 год. роботи по V категорії складності справи, а також обумовили можливість укладення додаткової угоди із визначенням фіксованого розміру винагороди (т.3 а.с.134-135); додаткову угоду №2 до договору №123/23 про надання правничої допомоги від 01.11.2023 року, де, крім іншого, сторони погодили фіксований розмір винагороди 38 000 грн (т.3 а.с.137); детальний опис робіт (наданих послуг) до договору про надання юридичної допомоги №123/23 від 30.10.2023 року та в межах додаткової угоди №2 до вказаного договору (т.3 а.с.138); платіжні інструкції від 28.11.2023 року №@2PL684779 на 10 000 грн; від 25.12.2023 року №@2PL648171 на 10 000 грн; від 26.01.2024 року №@2PL890598 на 8 000 грн; від 26.02.2024 року №@2PL981278 на 10 000 грн (т.3 а.с.139-142); докази направляння заяви іншим учасникам справи (т.3 а.с.143-144).

Заперечень з боку відповідачів на вказану заяву матеріали справи не містять.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

У випадку визначення договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Такий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі №754/4352/21 та від 24 квітня 2024 року у справі №369/10907/22.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Частинами 1, 3 статті 136 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_1 послуг адвоката Кирилюк Т.М., що були пов`язані із розглядом справи в суді першої інстанції та стороною відповідачів в межах даної справи не реалізовано право на заперечення співмірності витрат позивача на правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

За таких обставин, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, з огляду на складність справи, суть спору (поновлення на роботі), проаналізувавши обсяг наданих адвокатом позивача послуг, враховуючи відсутність заперечень відповідачів щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, суд вважає, що відшкодування на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на правову допомогу у заявленому розмірі 38 000 грн за надану допомогу в суді першої інстанції.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, тривалістю слухання справи у суді першої інстанції.

Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Разом із апеляційною скаргою на підтвердження розміру витрат, понесених на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, позивач надав до суду: витяг з договору між ним та АО «Кирилюк і партнери» про надання юридичної допомоги №123/23 від 30.10.2023 року (т.3 а.с.192); замовлення №3 (т.3 а.с.194); додаткову угоду №3 до договору №123/23 про надання правничої допомоги від 21.03.2024 року, де, крім іншого, сторони погодили фіксований розмір винагороди 20000 грн (т.3 а.с.195); детальний опис робіт (наданих послуг) до договору про надання юридичної допомоги №123/23 від 29.03.2024 року та в межах додаткової угоди №3 до вказаного договору (т.3 а.с.196); платіжні інструкції від 29.03.2024 року №@2PL996872 на 10 000 грн; від 29.04.2024 року №@2PL996009 на 10 000 грн (т.3 а.с.197-198).

За наведеного, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, з огляду на складність справи, суть спору (поновлення на роботі), проаналізувавши обсяг наданих адвокатом позивача послуг, враховуючи відсутність заперечень відповідачів щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, суд вважає, що відшкодування на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на правову допомогу у заявленому розмірі 20 000 грн за надану допомогу в суді апеляційної інстанції.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, тривалістю слухання справи у суді першої інстанції.

Щодо судового збору.

За ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пункт 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільняє від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, сформульовано висновок, що пільга щодо сплати судового збору згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Таким чином, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 був звільнений за подання суду позовної вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та поновлення на роботі, проте, не був звільнений за подання вимоги про стягнення моральної шкоди.

За наведеного, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір відповідно до пропорційності задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди (20%): за подання позовної заяви до суду першої інстанції (сплачено 2147,20 грн) 429,44 грн (задоволені вимоги) та за подання апеляційної скарги в розмірі (сплачено 3220,80 грн) 644 грн (задоволені вимоги), що становить 1073,44 грн, тобто по 536,72 грн з кожного.

Крім того, за вимоги щодо визнання незаконними та скасування розпоряджень №338 й №599 (2 немайнові вимоги), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (1 майнова вимога) позивач звільнений від сплати судового збору, таким чином за розгляд справи в суді першої в розмірі 1073,60 грн х 3 = 3220,80 грн та суді апеляційної інстанції 3220,80 х 150% = 4831,20 грн, що складає 8052 грн на користь Держави, слід компенсувати судовий збір за рахунок відповідачів у розмірі по 4026 грн з кожного.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , діючої від імені ОСОБА_1 , є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п.п.29-30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2024 року та ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати розпорядження виконуючого обов`язки Голови Київської обласної ради від 06 червня 2023 року за №338 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани генеральному директору Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» та від 21 серпня 2023 року за №599 «Про прийняття рішення за результатами службового розслідування».

Поновити ОСОБА_1 на посаді Генерального директора Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» з 22 серпня 2023 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2023 року по 30 травня 2024 року 246 497 (двісті сорок шість тисяч чотириста дев`яносто сім ) грн 54 коп (сума обрахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Київської обласної ради на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» та Київської обласної ради на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі по 29 000 (двадцять дев`ять) грн з кожного.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний центр реабілітаційної медицини» на користь держави судовий збір у розмірі 6710 (шість тисяч сімсот десять) грн.

Стягнути з Київської обласної ради на користь держави судовий збір у розмірі 6710 (шість тисяч сімсот десять) грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.Ю. Половінкіна

І.Б. Перепелюк