КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/8818/23

28 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Думич Оксани Іванівни на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис № 2999.

Зазначала, що від даного шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала на те, що спільне життя з відповідачем не склалося у зв'язку із різними поглядами на життя та відсутністю взаєморозуміння. Вони втратили відчуття поваги та кохання один до одного, між ними постійно виникають сварки з будь-яких приводів.

Посилалась на те, що вони неодноразово намагалися знайти порозуміння з відповідачем та зберегти родину, однак це не дало результатів. Їх родина існує лише формально, а шлюбно-сімейні відносини між ними фактично припинені.

Вважає, що примирення між ними вже неможливе.

З огляду на викладене, просила суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та нею, що зареєстрований 23 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2999.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 23.09.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2999.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 08 квітня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Думич Оксана Іванівна подала апеляційну скаргу через підсистему «Електронний суд».

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував відзив на позовну заяву, який був поданий відповідачем з дотриманням строків на його подання. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано.

Однак, таке твердження суду не відповідає дійсності. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.02.2024 року у справі № 758/8818/23 встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Посилається на те, що після ознайомлення зі змістом ухвали суду від 07.02.2024 року, було підготовлено відзив на позовну заяву, який було надіслано відповідачем на електронну пошту Подільського районного суду міста Києва 20 лютого 2024 року, тобто, в межах наданого судом п`ятнадцятиденного строку. Відзив був підписаний за допомогою електронного цифрового підпису.

Вказує на те, що судом першої інстанції не було встановлено всі обставини справи, тому оскаржуване рішення є необ`єктивним.

Вважає, що у зв`язку з тим, що суд першої інстанції проігнорував відзив на позовну заяву, ним не було досліджено відомості, викладені у відзиві. Зокрема, судом першої інстанції не було встановлено що, незважаючи на складнощі в сім`ї, ОСОБА_1 намагався зберегти сім`ю та не погіршувати ситуацію в родині. Аналогічну позицію спершу підтримувала і позивачка.

Як було вказано у позовній заяві, у вказаному шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зі слів ОСОБА_1 між ним та його сином ОСОБА_4 існує тісний зв`язок, вони дуже прив`язані одне до одного. В липні 2023 року родина ОСОБА_5 поїхала на відпочинок в Італію. Проте, поки відповідач відходив до автомобіля при поселенні у готель, позивачка з невідомих причин забрала дитину та покинула відповідача. Його речі позивачка залишила на рецепції у готелі. З того часу вони практично не спілкувались.

Вважає, що такі дії позивачки позбавили відповідача права на спілкування з його дитиною - позивачка не виходить на зв`язок та не дає спілкуватися з дитиною, родичі та близькі люди позивачки відмовляються надати її актуальні контакти та місцеперебування.

Сторона апелянта вважає, що розлучення без врахування думки дитини, а також без надання можливості обом сторонам висловити свою позицію у судовому засіданні, є неможливим.

У зв`язку з тим, що судом першої інстанції неправомірно було проігноровано поданий в строк відзив на позовну заяву, вищевикладені обставини не були встановлені. Однак, апелянт вважає, що ці обставини мають важливе значення для справи та можуть суттєво вплинути на кінцеве рішення у справі.

Орім того, зазначає, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання відповідача, заявлені ним у відзиві на позовну заяву. Зокрема, у разі задоволення судом першої інстанції клопотання відповідача про визнання обов`язковою явки позивачки ОСОБА_2 в судове засідання, судом було б встановлено дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Зазначає, що відповідачем також заявлялися клопотання про забезпечення його участі та участі представника відповідача адвоката Думич Оксани Іванівни у справі у режимі відеоконференції для надання пояснень. Однак, їх думка не була заслухана внаслідок ігнорування судом першої інстанції відзиву на позовну заяву.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Старіков Євген Олексійович просить апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Думич Оксани Іванівни залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року - без змін.

Зазначає, що поданий відповідачем відзив на позовну заяву не був прийнятий судом до розгляду, оскільки він не відповідає вимогам, встановленим ст. 178 ЦПК України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 178 ЦПК України, копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Натомість, копія відзиву ні на адресу позивача, ні на адресу представника позивача не надсилалася. Додатки до відзиву взагалі відсутні. Представник позивача звертав увагу суду першої інстанції на вказані недоліки поданого відповідачем відзиву у заяві від 06.03.2024 року і суд прийняв це до уваги.

Вказує, що доводи відповідача щодо намагань зберегти сім`ю не відповідають дійсності і спростовуються матеріалами справи.

Так, позов було подано ще у липні 2023 року, справа неодноразово відкладалася за клопотаннями відповідача та його представника.

Крім того, ухвалою місцевого суду від 03.10.2023 року провадження у справі зупинялось у зв`язку з наданням сторонами строку на примирення. Натомість за весь час розгляду справи та за час зупинення провадження у справі відповідачем не було здійснено жодних кроків, направлених на примирення з позивачкою.

Не відповідають дійсності і доводи скарги щодо перешкоджання позивачкою відповідачу у спілкуванні з дитиною.

До того ж, позов подано про розірвання шлюбу, тобто, про припинення стосунків між позивачем та відповідачем як подружжям. Питання про позбавлення відповідача батьківських прав або про визначення місця проживання дитини не є предметом розгляду даної справи.

Водночас, гарне ставлення до дитини або інші взаємовідносини дитини з батьком не можуть бути перешкодою для припинення небажаного шлюбу або примушування до продовження перебування у шлюбі, що прямо заборонено законом.

Щодо врахування думки дитини стосовно розірвання шлюбу між батьками, то це питання нормами ЦПК України не передбачено.

В частині доводів скарги про врахування думки обох сторін - то обидві сторони свої думки висловили. Відповідач заперечує проти розірвання шлюбу, а позивачка наполягає на розірванні шлюбу. Думки сторін з`ясовані.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Думич Оксана Іванівна не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про її участь в судовому засіданні 28 жовтня 2024 року о 13-00 годині в режимі відеоконференції. Проте, на запрошення підключитись до розгляду справи в режимі відеоконференції представник відповідача адвокат Думич О.І. до відеоконференції не підключилась, телефоном повідомила секретаря судового засідання, що за вказівкою свого довірителя ОСОБА_1 вона не буде брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідача та його представника.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Старіков Євген Олексійович в судове засідання також не з?явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.02.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м.Києві між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №2999 (а.с.11).

Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1517 (а.с.4).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції посилався на те, що повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Приписами статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 36, ст. 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Частиною першою статті 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Суд першої інстанції, встановивши, що причиною розірвання шлюбу є те, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, сторони мають різні погляди на життя, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та не ведуть спільного господарства, шлюб має формальний характер, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вжив всіх заходів для відновлення відносин подружжя та збереження сім?ї, не заслухав особисто думку кожного з подружжя з приводу розірвання шлюбу, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц.

Із матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2023 року відповідачем до суду першої інстанції було подано клопотання про надання сторонам строку на примирення. Зазначав, що впевнений, що між ним та позивачкою досі є почуття любові, поваги, взаємо підтримки, а отже їх шлюб можливо зберегти. З огляду на що, просив суд надати строк на примирення тривалістю 6 місяців.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка категорично заперечувала проти надання строку для примирення, вказуючи, що такі дії відповідача направлені виключно на затягування розгляду справи, при цьому реального наміру примиритися із нею відповідач не має. Зазначала, що позов було подано 31 липня 2024 року при цьому за два місяці жодних спроб та реальних кроків для примирення від відповідача не було.

03 жовтня 2024 року Подільським районним судом міста Києва було винесено ухвалу, якою клопотання відповідача про надання строку на примирення задоволено частково. Надано строк на примирення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до 03 грудня 2023 року.

З викладеного вбачається, що судом було вжито заходів для примирення подружжя, проте таке примирення не відбулося ні протягом часу перебування даної справи в провадженні суду з липня 2023 року, ні в період надання строку для примирення.

При цьому позивач ОСОБА_2 категорично наполягає на розірванні шлюбу.

Будь-яких доказів на спростування цих обставин та можливості збереження шлюбу відповідач суду не надав.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були створені всі умови та надано час для того, щоб сторони змогли вирішити свої питання, знайти взаєморозуміння та примиритися. Однак, примирення є лише бажанням сторони відповідача, що категорично не підтримується позивачем.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було проігноровано відзив відповідача на позовну заяву та не досліджено відомості викладені у ньому, правильності висновків суду першої інстанції по суті спору не спростовують.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що доводи відзиву відповідачем було відображено у апеляційній скарзі, доводи якої колегією суддів було перевірено та надано їм відповідну правову оцінку у сукупності з іншими доводами та доказами у справі.

Посилання апелянта на те, що розірвання шлюбу без врахування думки спільної дитини є неможливим, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що у даному випадку предметом розгляду даної справи є розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тобто, припинення шлюбу між сторонами як подружжя, а не визначення місця проживання дитини, чи способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, в яких закон визначає необхідність заслуховування думки дитини.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті заперечень відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Думич Оксани Іванівни без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Думич Оксани Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2024 року.

Головуючий: Судді: