Справа № 476/766/23
Провадження № 2/476/30/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.10.2024 року с.м.т. Єланець

Єланецький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Чернякової Н.В.

за участю секретаря Минаєвої Н.П.

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя

В С Т А Н О В И В :

11.09.2023 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивує тим, що у період з 07 червня 1986 року по теперішній час позивач з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте, шлюбні відносини між ними фактично припинилися. За час шлюбу сторони за спільні кошти придбали комплекс магазину "Продукти", їдальня, загальна площа - 128,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час виникла необхідність поділу спільного майна подружжя, але відповідачка у добровільному порядку відмовляється провести такий поділ, тому позивач змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Посилаючись на положення ст.ст. 60, 69 СК України, представник позивача просила суд визнати за позивачем ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину комплекс магазину "Продукти", їдальня, загальна площа - 128,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за відповідачкою ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину комплекс магазину "Продукти", їдальня, загальна площа - 128,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачки на користь позивача 3949 грн. судового збору та 8000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх повністю, з підстав, вказаних в позовній заяві.

Представник відповідачки у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, суду пояснила, що комплекс магазину "Продукти" це не єдине майно, яке придбано сторонами в шлюбі і в результаті його поділу буде порушено право відповідачки на рівноцінний поділ спільного сумісного майна подружжя.

Вислухавши позивача, представників сторін, дослідивши письмові матеріали, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку.

Так, відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 07 червня 1986 року сторони зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Єланецького райвиконкому Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 07.06.1986 року (а.с. 9).

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 12.09.2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що в період перебування сторін у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19.08.2005 року відповідачка ОСОБА_4 придбала комплекс магазину "Продукти", їдальня, загальна площа - 128,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-16).

Вищевказані обставини підтверджуються також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.08.2023 року (а.с. 17-19).

Комплекс магазину "Продукти", їдальня, загальною площею - 128,7 кв.м., набутий у шлюбі за спільні кошти, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними. Також суд враховує презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачкою в ході розгляду справи спростована не була.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Згідно з пунктом 22 вищевказаної постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

З матеріалів справи вбачається, що комплекс магазину "Продукти", їдальня, загальною площею - 128,7 кв.м. придбаний за час перебування сторін у шлюбі, право власності на які належним чином зареєстровано на відповідачку в органах, що здійснюють відповідну реєстрацію, відтак, підлягає поділу між ними.

При цьому суд враховує, що на час придбання вищевказаного магазину сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Також, відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Отже, виходячи з принципу рівності часток в майні подружжя, закріпленого в ч. 1 ст. 70 СК України, суд дійшов висновку, що комплекс магазину "Продукти", їдальня, загальна площа - 128,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 придбано за час шлюбу подружжям, відтак належать сторонам на праві спільної сумісної власності, які відповідно мають рівні частки у цьому майні. При цьому, суд враховує те, що правовий режим такої власності має враховувати інтереси всіх її власників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Враховуючи вищевказані обставини, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності по 1/2 частині комплексу магазин " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", їдальня, загальна площа 128,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також представник позивача просив стягнути з відповідачки на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 3949 грн. і на правничу допомогу в сумі 8000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 2 ст.141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Положення цивільного процесуального кодексу України вказують, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На підтвердження розміру понесених судових витрат представником позивача надано договір № 01/16 про надання правової допомоги від 16.08.2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 7 від 31.08.2023 року про оплату витрат на правову допомогу в розмірі 8000 грн. (а.с. 21-22).

Із вищевказаних копій документів слідує, що позивачем сплачено за договором про надання правової допомоги 8000 грн.

Таким чином, суд вважає, що позивачем та його представником документально доведено понесені витрати на правову допомогу, які належить стягнути з відповідачки. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечувала щодо стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу. Між тим, будь-яких доказів на підтвердження неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу відповідачкою суду не надано.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача 8000 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у даній справі, які складаються з суми сплаченого ним судового збору в сумі 3949 грн., підлягають відшкодуванню відповідачкою у повному обсязі, оскільки вказані витрати фактично понесені позивачем та підтверджені відповідними письмовими доказами (а.с. 4).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 137, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину комплекс магазину "Продукти", їдальня, загальна площа - 128,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину комплекс магазину "Продукти", їдальня, загальна площа - 128,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , 3949 (три тисячі дев`ятсот сорок дев`ять) грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору, 8000 (вісім тисяч) грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Єланецький районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду буде виготовлено 25.10.2024 року.

Суддя Н.В. Чернякова