КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 361/979/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7494/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Радзівіл А.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної інспекції архітектури та містобудування України, третя особа: Броварська міська рада Броварського району Київської області, про скасування реєстрації декларації, скасування реєстрації права власності та знесення самочинного будівництва,

встановив:

у листопаді 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- скасувати реєстрацію Департаментом ДАБІ у Київській області декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КС 64 від 03.08.2020;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212) із закриттям розділу Державного геокадастру речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язати ОСОБА_2 за свій рахунок перебудувати гараж літера Г, що входить до складу об`єкта рухомого майна з реєстраційним № НОМЕР_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з перенесенням його крайніх точок на відстань не менше одного метра від межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0026;

- зобов`язати ОСОБА_2 за свій рахунок винести огорожу літера N, що входить до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним № 212 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0026;

- зобов`язати ОСОБА_2 знести за свій рахунок баню літера Б, що входить до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним № 212 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати понесені у розмірі 43 540,00 гривень.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Додатковим рішенням Броварського міська районного суду Київської області від 20 грудня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням та додатковим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. Також скаржник просить скасувати додаткове рішення та відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення та додаткове рішення залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Державної інспекції архітектури та містобудування України - Глембоцька О.В. також просить залишити судові рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказувала, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером: :02:010:0026, площею 0,06 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а також домоволодіння, яке знаходиться на вказаній земельній ділянці (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212). Відповідачці ОСОБА_2 належить суміжна земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0147, площею 0,06 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також домоволодіння, яке знаходиться на вказаній земельній ділянці. Відповідачка побудувала ряд будівель та споруд, однак деякі із будівель відповідача побудовані з порушенням вимог чинного законодавства.

Департаментом архітектурно-будівельної інспекції у Київській області складено акт перевірки від 17.09.2019 № Т-1709/1, протокол про адміністративне правопорушення № 3-Л-А-1709/1 від 17.09.2019, а також припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності № С-1709/1 від 17.09.2019. Проте, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 03.08.2020 № КС64, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Київській області, за амністією введено у експлуатацію зазначені будівлі ОСОБА_2

04.08.2020 відповідачем зареєстровано за собою право приватної власності на домоволодіння (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212), до складу якого увійшли садовий будинок літера А-2; мансарда літера Амн; тамбур літера А; тераса літера А1; баня літера Б; альтанка літера В; гараж літера Г; огорожа літера N; колонка літера К. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав № 273638596 від 07.09.2021.

На її замовлення судовим експертом ОСОБА_5 було проведено будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, за результатами якої складено Висновок від 19.10.2021 №2-19/10. У висновку вказується, що:

- будівля бані літера Б, площею забудови 19,6 м.кв., що входить до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним АДРЕСА_3 не відповідає вимогам пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», чинним на час будівництва будівлі, та вимогам пункту 6.1.41 ДБН5.2.2- 12:2019 «Планування та забудова територій», чинним на даний час, в частині дотримання відстані до межі сусідньої (суміжної) земельної ділянки. Також ця будівля розташована за межами земельної ділянки з кадастровим номером :02:011:0147;

- будівля гаража літера Г площею забудови 13,6 м.кв., що входить до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним №212 за адресою: АДРЕСА_1 не відповідає вимогам пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», чинним на час будівництва будівлі, та вимогам пункту 6.1.41 ДБН 5.2.2- 12:2019 «Планування та забудова територій», чинним на даний час, в частині дотримання відстані до межі сусідньої (суміжної) земельної ділянки.

- паркан літера N, який розділяє фактичні межі земельних ділянок з кадастровими номерами :02:010:0026 та :02:011:0147 частково, а саме довжиною 9,15 м знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:010:0026 із максимальним заступом за межу земельної ділянки 0,18 м;

- фактична земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0147 накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0026. Площа накладання складає 0,86 кв.м (0,0001 га).

Позивачка вказувала, що зведені будівлі бані та гаражу фактично на межі двох ділянок спричиняють стікання атмосферних опадів з покрівель та карнизів, що призводить до розмивання ґрунту та підтоплення під час дощів тимчасових споруд, зведених позивачем на своїй ділянці, вказані будівлі відповідача затіняють частину її земельної ділянки, що унеможливлює використання позивачем частини ділянки за цільовим призначенням.

В зв`язку з встановленим порушенням її прав, позивачка просила:

- скасувати реєстрацію Департаментом ДАБІ у Київській області декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КС 64 від 03.08.2020;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 212) із закриттям розділу Державного геокадастру речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язати відповідачку за свій рахунок перебудувати гараж літера Г, що входить до складу об`єкта рухомого майна з реєстраційним № НОМЕР_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з перенесенням його крайніх точок на відстань не менше одного метра від межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0026;

- зобов`язати відповідачку за свій рахунок винести огорожу літера N, що входить до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним № 212 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0026;

- зобов`язати відповідачку знести за свій рахунок баню літера Б, що входить до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним № 212 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідачки на її користь понесені судові витрати у розмірі 43 540 гривень.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що є недоведеними позовні вимоги в частині скасування реєстрації права власності на майно та реєстрації прав власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна та відмову в задоволені позову в цій частині, оскільки відсутні підстави вважати вказане нерухоме майно самочинно побудованим. Тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині зобов`язання позивача перебудувати гараж літера Г, що входить до складу об`єкта рухомого майна з реєстраційним № НОМЕР_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з перенесенням його крайніх точок на відстань не менше одного метра від межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0026; та зобов`язання відповідача за свій рахунок знести баню літера Б. Також суд першої інстанції зробив висновок, що огорожа розташована не зі сторони власника земельної ділянки позивача ОСОБА_1 , а знаходиться зі сторони АДРЕСА_4 (землі загального користування), суміжного користувача земельною ділянкою - ОСОБА_6 , земель комунальної власності.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення статей 186, 187, 319, 331, 375, 376, 391 ЦК України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, затвердженого постановою КМ України від 19.08.2015 №698.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 376 ЦК України жилий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (стаття 376 ЦК України).

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

З урахуванням змісту вище наведених правових норм вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою».

Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Отже, юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18) та постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 361/765/16-ц (провадження № 61-33103св18), від 02 лютого 2022 року у справі № 521/16974/17 (провадження № 61-9290св21), від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17 (провадження № 61-1460св21).

Знесення самочинного будівництва є крайнім заходом і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 727/7282/15-ц (провадження № 61-15827св19 зазначено, що:

«відповідно до частини першої статті 376 ЦК України жилий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Згідно із частиною сьомою вищезазначеної статті ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 369/8792/16 (провадження № 61-21385св18) Верховний Суд зробив висновок, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Частиною першою статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗК України).

Стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина четверта ), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина шоста) та випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором (частина десята).

Частинами другою, десятою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з чч. 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ст. 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності, суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по їх доказуванню.

Згідно з чч. 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачка ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:011:0147 на підставі Державного акту на право власності на землю серії IV-КВ №062408, виданого на підставі рішення Требухівської сільської ради народних депутатів від 21.10.1998 Межі вказаної земельної ділянки встановлені на місцевості на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, виготовленої ФОП ОСОБА_7 09.12.2019.

Судом першої інстанції в рішенні зазначено, що аналізуючи Акт зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_2 та вказані у ньому межі суміжних землекористувачів, не може погодитись із зазначеними у висновку експерта доводами на арк. 15-16, що про паркан, який розділяє фактичні межі земельних ділянок з кадастровими номерами :02:010:0026 та :02:011:0147 частково, а саме довжиною 9,15 м знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:010:0026 із максимальним заступом за межу земельної ділянки 0,18 м., фактична земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0147 накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0026. Площа накладання складає 0,86 м2 (0,0001 га), оскільки земельна ділянка із кадастровим номером :02:011:0147 поза відведеною згідно державного акту на право власності на землю межею не має свого продовження по довжині межі земельної ділянки із кадастровим номером :02:010:0026. Крім іншого максимальний заступ паркану який зазначає експерт складає 0,18 м знаходиться в кінці земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0026, та межує не із земельною ділянкою відповідача, а відноситься до земель комунальної власності, а саме - від точки А-Б - ОСОБА_1 , ОСОБА_8 - 28,20 м; від точки В-Г ОСОБА_6 - 22,20 м; від точки Г-А- землі загального користування (вул. 1-а Заозерна); від точки Б-В - комунальна власність. (а.с. 40), фрагмент Публічної кадастрової карти України із зображенням розташування земельних ділянок кадастровий номер :02:011:0147 та кадастровий номер :02:010:0026.

Наданим висновком експерта не підтверждено, що огорожа під літерою N, що входить до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним № 212 (Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно) та належить відповідачу, відповідно до технічного паспорту на садовий будинок (інвентаризаційна справа №781), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , проходить із заступом за межу земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0026, оскільки у характеристиці вказана огорожа N, 2000 року побудови, металева у цегляних стовпах, згідно схеми розташування будівель та споруд, вказана огорожа зазначена як огорожа під літерою N- h-2,00 м, N1- h-2,00 м, 2N2 - h-2,00 м, 2N3 - 1,60 м. Вказана огорожа розташована не зі сторони власника земельної ділянки позивача ОСОБА_1 , а знаходиться зі сторони АДРЕСА_4 (землі загального користування), суміжного користувача земельною ділянкою - ОСОБА_6 , земель комунальної власності

ОСОБА_2 подала до органу державного архітектурно-будівельного контролю для реєстрації декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за формою, наведеною в додатку 3 до Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.07.2018 № 158 (далі - Порядок № 158).

Таким чином, вищевказаними нормами встановлено виключний перелік об`єктів, збудованих без дозвільного документу на виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію, яких можливе відповідно до вищевказаної процедури. Технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться виконавцем (експертом (інженером) з технічної інвентаризації) під час їх технічної інвентаризації лише за результатами попереднього (візуального) етапу обстеження з проставленням у технічному паспорті відмітки про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 2 Порядку № 158 (в редакції чинній станом на дату реєстрації оскаржуваної декларації). Відмітка проставляється у технічному паспорті на схематичному плані земельної ділянки.

Доводи, викладені представником позивачки в апеляційній скарзі зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував правовий висновок, який міститься в постанові Верховного Суду від 07 березня 2023 року у справі №308/5533/17, де зазначено, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації не легітимізує проведене будівництво, оскільки реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного. Однак зазначений довід не може бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог, оскільки суд першої інстанції, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних також з інших підстав.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно критично оцінив наявний в матеріалах справи Висновок судового експерта ОСОБА_5 за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №2-19/10 від 19.10.2021 та не взяв до уваги інші докази по справі.

Доводи апелянта про те, що земельна ділянка, належна відповідачці, частково накладається на земельну ділянку, яка належить позивачці, також не можуть бути підставою для задоволення позовної вимоги щодо перенесення огорожі літера N, що входить до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним №212 за межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:010:0026, оскільки в разі порушення прав позивачки вона не позбавлена права звернутись до суду з відповідним позовом про визнання недійсним рішення, на підставі якого видано відповідний державний акт, так і самого акту на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку.

Суд першої інстанції надав вірну оцінку Висновку експерта ОСОБА_5 за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 19.10.2021 №2-19/10. На вказаний висновок позивачка посилалась в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Поряд з іншим у Висновку зазначено, що паркан, який розділяє фактичні межі земельних ділянок з кадастровими номерами :02:010:0026 та :02:011:0147 частково, а саме довжиною 9,15 м знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:010:0026 із максимальним заступом за межу земельної ділянки 0,18 м., фактична земельна ділянка з кадастровим номером :02:011:0147 накладається на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0026. Площа накладання складає 0,86 м2 (0,0001 га).

В ст. 110 ЦПК України закріплено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленим в ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У вступній частині Висновку експерта вказано, що для проведення дослідження йому було надано: Інформаційну довідку №273638596 від 07.09.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Інформаційну довідку №268653115 від 02.08.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, копію листа ГУ Держгеокадастру у Київській області від 31.12.2020, копію акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельною ділянкою від 18.11.2020, складеного Управлінням з контролю за використанням та охороною земельного ГУ Держгеокадастру у Київській області, копія Технічного паспорту на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , копія технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку, надану для колективного садівництва ОСОБА_2 , складену ФОП ОСОБА_7 в 2019 році, копію листа Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 11.02.2021, копію акту, складеного за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 17.09.2019, копію протоколу про адміністративне правопорушення від 17.09.2019, копію припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 17.09.2019, копію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 03.08.2020.

Зазначені копії документів були додані до позовної заяви.

Разом з тим, при проведенні експертизи експерту ОСОБА_5 та суду першої інстанції до позовної заяви при розгляді справи не було надано копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-КВ №062406, виданого ОСОБА_1 03.12.1998, Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж в натурі на земельну ділянку, надану ОСОБА_1 , Кадастровий план з описом меж в натурі, Акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, Акт зовнішніх меж землекористування, Технічний паспорт на будинок із зазначенням меж земельної ділянки, належної ОСОБА_1 .

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник позивачки - ОСОБА_4 не змогла надати пояснення з цього приводу, та вказала лише, що огорожа була встановлена ОСОБА_2 в 2019 році.

Згідно ст. 1 та 2 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Законодавство України про судову експертизу складається із цього Закону, інших нормативно-правових актів. В ст. 13 вказаного Закону серед прав експерта передбачено, зокрема, незалежно від виду судочинства судовий експерт має право:

1) подавати клопотання про надання додаткових матеріалів, якщо експертиза призначена судом або органом досудового розслідування або ознайомлюватися з матеріалами справи, що стосуються предмета судової експертизи;

2) вказувати у висновку експерта на виявлені в ході проведення судової експертизи факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання;

Відповідно до п. 6.1.1.-6.1.3 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експерти та експертних досліджень, затверджених наказом міністерства юстиції України від 08.10.1988 №53/5 основними завданнями земельно-технічної експертизи є:

визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо);

визначення відповідності фактичного розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок їх розташуванню у відповідній технічній документації;

визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки;

визначення можливості розподілу (порядку користування) земельними ділянками, розробка варіантів їх розподілу (порядку користування);

визначення можливих варіантів підходу та проїзду до земельних ділянок, встановлення земельного сервітуту.

Орієнтовний перелік вирішуваних питань:

Який фактичний порядок користування земельною ділянкою? Яка конфігурація, проміри та площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні співвласника (співвласників)?

Чи відповідає фактичне розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок технічній документації?

Чи є порушення меж (або накладання) земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки?

Зазначені питання земельно-технічної експертизи вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації, зокрема результатів виконання топографо-геодезичних робіт, які проводяться відповідними фахівцями з використанням відповідного обладнання та бази даних.

Для вирішення питань земельно-технічної експертизи експерту необхідно надати оригінали або завірені якісні копії відповідної правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку. У разі неможливості експертом самостійно виконати топографо-геодезичні роботи результати таких робіт повинні бути надані на дослідження органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).

Отже, судовим експертом при проведенні вказаної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи не було дотримано вимог Закону України «Про судове експертизу» та Науково-методичних рекомендацій щодо витребування у ОСОБА_1 правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на належну їй земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0026.

Тому висновок суду першої інстанції щодо оцінки Висновку експерта ОСОБА_5 є вірним і такий доказ та не може бути покладений в основу рішення суду як допустимий.

Посилання апелянта лише на Лист ГУ Держгеокадастру у Київській області від 31.12.2020 у відповідь на звернення ОСОБА_1 , в якому зазначено, що за результатами проведеного заходу державного контролю при використанні земельної ділянки з кадастровим номером :02:011:0147 та Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельною ділянкою від 18.11.2020 не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 .

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Ухвалюючи додаткове рішення по справі, яким було стягнуто на користь відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 звернулась за правничою допомогою адвоката до ОСОБА_3 , у зв`язку із чим між ними 01.07.2022 було укладено договір про надання правової допомоги та додаткову угоду від 13.07.2023 до договору про надання правової допомоги, згідно яких гонорар адвоката становить 30 000 гривень. В судовому засіданні 13.11.2023 представник відповідачки - ОСОБА_3 заявив про подання доказів щодо понесення відповідачкою витрат на правничу допомогу.

Однак погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції в повному обсязі неможливо з наступним підстав.

20 листопада 2023 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі.

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 01.07.2022 було укладено Договір про надання правової допомоги та додатковий договір від 13.07.2023, в якому було визначено гонорар адвоката в розмірі 30 000 гривень.

Відповідно п.2.3. договору про надання правової допомоги, клієнт зобов`язаний сплатити гонорар адвокатові в розмірі і строк, погоджені між ними.

В п. 4.1., 4.2 вказаного договору зазначено, що на визначення розміру гонорару Адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару. Гонорар Адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього Договору.

13 липня 2023 року укладена додаткова угода до договору про надання правової допомоги від 01.07.2022 У додатковій угоді зазначено, що адвокат здійснює представництво інтересів клієнта в Броварському міськрайонному суді Київської області, як відповідача по справі № 361/9791/21. Гонорар адвоката за надання правової допомоги по цій справі становить 30 000 гривень та сплачується клієнтом адвокату наступним чином: 1) протягом п`яти календарних днів з дня постановлення рішення судом першої інстанції Клієнт сплачує Адвокату 15 000 гривень; 2) протягом десяти календарних днів з дня набрання рішенням суду першої інстанції законної сили клієнт сплачує адвокату 15 000 гривень.

17 листопада 2023 року складений акт приймання-передачі виконаних робіт з надання правової допомоги на підставі договору від 01.07.2022 року. Підписанням даного акту-приймання-передачі робіт клієнт підтверджує своє зобов`язання по сплаті послуг з надання правової допомоги Адвокату в розмірі 15 000 гривень протягом п`яти календарних днів з дня ухвалення рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.11.2023 року по справі № 361/9791/23.

У детальному описі робіт від 17.11.2023 року, виконаних адвокатом, зазначено, що підготовка та подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 до клієнта по справі № 361/9791/21, вартість даного виду робіт становить 10 000 гривень; витрати на виконання даного виду робіт - 5 годин; участь в судових засіданнях по справі 361/9791/21 в Броварському міськрайонному суді Київської області, вартість даного виду робіт становить 20 000 гривень; загальні витрати часу - 10 годин.

На підтвердження сплати витрат на правову допомогу адвоката надані квитанції від 16.11.2023, 15.11.2023,17.11.2023 на суму 15 000 гривень.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

В ч. 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Визначаючи суму відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує такі критерії. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09 червня 2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15 квітня 2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

При здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд має враховувати, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

З положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

При цьому не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі №904/4507/18.

Виходячи з детального опису робіт (наданих послуг) необхідними слід визнати лише послуги з підготовки відзиву на позовну заяву, який складається з 5 аркушів, в якому визначено орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 гривень та участь в судових засіданнях на протязі 3 годин 44 хвилин.

Колегія суддів дійшла висновку, що з огляду на фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, стягнення витрат у повному розмірі від заявленої суми не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а тому розмір витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню на користь відповідачки, підлягає зменшенню до 3 000 гривень.

Керуючись ст. 367. 368, 375, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області змінити та визначити розмір витрат на правничу допомогу в сумі 3 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 31 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді