П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2024 року

м. Рівне

Справа № 572/4885/23

Провадження № 22-ц/4815/622/24

Головуючий у Сарненському районному суді

Рівненської області: суддя Ведяніна Т.О.

Рішення суду першої інстанції ухвалено:

о 17 год. 40 хв. 05 березня 2024 року в м. Сарни

Сарненського району Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хомік Євгенії Михайлівни на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2024 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі ТОВ "ЄАПБ") пред`явиллено позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за такими правочинами: договором позики № в розмірі 45 697,49 гривень, з яких 8 999,99 гривень - за основною сумою боргу, 36 697,50 гривень - за відсотками; за кредитним договором № 2621787 у розмірі 36 8025,54 гривень, з яких 10 956,18 гривень - за основною сумою боргу, 25 846,36 гривень - за відсотками; за кредитним договором №/764645 в розмірі 10 800 гривень, з яких 4000 гривень - за основною сумою боргу, 6800 гривень - за відсотками, а всього 93 300,03 гривень.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося про те, що внаслідок порушень зобов`язань за цими договорами у відповідача утворилась заборгованість, яка у зв`язку з отриманням ТОВ "ЄАПБ" прав на грошову вимогу підлягає стягненню в судовому порядку.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ЄАПБ" суму заборгованості:

за договором позики № від 30 грудня 2021 року в сумі 45 697,49 гривень;

за кредитним договором №2621787 від 26 листопада 2021 року в сумі 36 802,54 гривні;

за кредитним договором №/764645 від 20 січня 2022 року в сумі 10 800 гривень.

Всього стягнуто на загальну суму 93 300,03 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ЄАПБ" судові витрати в справі у розмірі 2 684 гривень судового збору.

На рішення суду представника ОСОБА_1 адвокатом Хомік Є.М. подано апеляційну скаргу, де вона покликалася незаконність та необґрунтованість судового рішення, які полягали у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності встановлених судом обставин, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про неврахування судом попередньої інстанції того, що нормами ст.ст. 11, 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" встановлений обов`язок кредитора неухильного дотримання вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації, а саме понад п`ятдесят відсотків вартості продукції)у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Покликалась на те, що відповідні правові висновки щодо застосування зазначених норм Цивільного кодексу України та Закону України "Про захист прав споживачів" у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від від 06 грудня 2019 року у справі № 664/1261/16-ц (провадження № 61-25248св18), від 27 січня 2020 року у справі № 754/6091/18 (провадження № 61-11473св19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19 (провадження № 61-1416св20). Тому заявник вважала, що суд першої інстанції повинен був зменшити розмір плати за користування кредитом до 50% суми заборгованості за тілом кредиту з огляду на засади справедливості, добросовісності і розумності. Тобто за договором позики № до 4500 гривень, за кредитним договором № 2621787 до 5 478,09 гривень, за кредитним договором № /764645 до 2000 гривень. Також вказувалося про те, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 участь у договорі споживача як слабшої сторони, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, з огляду на ч. 4 ст. 42 Конституції України.

З наведених підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення по суті позовних вимог.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось в ухвалі від 16 квітня 2024 року Рівненського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 30 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Інфінанс" був укладений договір позики № 3967247 шляхом підписання акцепту оферти на укладення договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту та отримання кредиту згідно з заявкою-анкетою та надано згоду на використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора як аналога власноручного підпису позичальника.

За умовами договору відповідач отримав грошові кошти в сумі 9 000 гривень зі строком користування 12 місяців, зі сплатою, зокрема, 1,75 % за один день користування кредитом.

26 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Лінеура Україна» укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2621787, згідно з яким кредитодавцем надано відповідачу 11 000 гривень строком на 357 днів із процентною ставкою 1,99%.

20 січня 2022 року між ОСОБА_1 і ТОВ "Кредитна Установа "Європейська кредитна група" укладено договір про надання фінансового кредиту №/764645 згідно з яким кредитодавець надав відповідачу 4 000 гривень строком на 30 днів тобто до 18.02.2022 року. Даним договором передбачено нарахування кредитором процентних ставок у розмірі 2,5% на добу.

Вказані договори укладені в електронній формі та підписані відповідачем електронним цифровим підписом у формі одноразового ідентифікатора за номером телефону.

Згодом права вимоги за цими договорами було відступлено первинними кредиторами на користь позивача.

Суд попередньої інстанції з`ясував, що у відповідача існує така заборгованість перед новим кредитором: за договором позики № від 30 грудня 2021 року - в сумі 45 697,49 гривень, з яких: 8999,99 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу, 36697,50 гривень сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором №2621787 від 26 листопада 2021 року в сумі 36802,54 гривень, з яких: 10 956,18 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу, 25 846,36 гривень сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором №/764645 від 20 січня 2022 року в сумі 10 800 гривень, з яких 4000 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 6800 гривень сума заборгованості за відсотками.

За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (надалі Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Надані позивачем докази містять інформацію про підписання договорів, за якими вирішено стягнути заборгованість, електронним цифровим підписом, зокрема позичальником, за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", ч. 1 ст. 205 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Між тим, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Очевидно, що визначені розміри процентів за трьома правочинами є непропорційно значними сумами компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту), не відповідають засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, з метою дотримання вказаних принципів розмір нарахованих позичальнику відсотків підлягає зменшенню до 50% розміру суми заборгованостей за тілом кредитів.

Тому до стягнення підлягає заборгованість у таких розмірах: за договором позики № - 8 999,99 гривень за тілом кредиту та 4 500 гривень за процентами; за кредитним договором № 2621787 10 956,18 гривень за тілом кредиту та 5 478,09 гривень за процентами; за кредитним договором № /764645 4 000 гривень за тілом кредиту та 2 000 гривень за процентами, а усього на загальну суму 35 934,26 гривень.

Правильність застосування положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо зменшення заборгованості саме за процентами від суми позики, а не лише до неустойки, підтверджується постановою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 132/1006/19.

Також постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18 передбачено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд попередньої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Мотивом для прийняття нової постанови - про задоволення позову частково відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Хомік Євгенії Михайлівни задовольнити.

Скасувати рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2024 року.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 35 934 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот тридцять чотири) гривні 26 копійок заборгованості.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (адреса: м. Київ вул. Симона Петлюри, 30; ).

Відповідач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.О. Гордійчук