ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9030/24 Справа № 234/1367/22 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Краматорську про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронного органу, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2024року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Краматорську про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронного органу.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є мешканцем територіальної громади міста Краматорська Донецької області. 04 січня 2022року він звернувся до ТУ ДБР у місті Краматорську із заявою про вчинення злочину дізнавачем сектору дізнання Краматорського РУП ГУНП.

05 січня 2022року він звернувся до відповідача і просив видати йому витяг з ЄРДР на підставі статті 214 КПК України, проте його вимога не була виконана. У зв`язку з цим, він подав відповідну заяву до директора ДБР і зателефонував на лінію 102.

В цей же день, 05 січня 2022року він звернувся до Краматорського міського суду Донецької області зі скаргою на бездіяльність слідчого ТУ ДБР у місті Краматорську щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР.

26 січня 2022року слідчий суддя Краматорського міського суду Донецької області задовольнив його скаргу, зобов`язавши уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення ТУ ДБР у місті Краматорську особу внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості за заявою ОСОБА_1 від 04 січня 2022року .

31 січня 2022року ОСОБА_1 подав заяву до ТУ ДБР у місті Краматорську про обов`язкове виконання рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 січня 2022року, проте 01 лютого 2022року співробітник ТУ ДБР повідомив йому, що ухвала суду ще не виконана.

02 лютого 2022року ОСОБА_1 знов звернувся до відповідача і просив видати витяг з ЄРДР, але співробітник ТУ ДБР повідомив, що ухвала суду ще не виконана.

07 лютого 2022року ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача, але витягу з ЄРДР так і не отримав.

Позивач зазначав, що невиконання відповідачем рішення суду призвело до його зневіри до державних органів, що ігнорують законодавство України. Внаслідок затяжного та постійного порушення його прав державним органом ДБР йому завдана матеріальна шкода в розмірі 5 000,00грн та моральна шкода в розмірі 500 000,00грн.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимоги про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди в розмірі 5 000,00грн та моральної шкоди в розмірі 500 000,00грн. Також, позивач просив суд встановити особу, яка не виконала рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 січня 2022року у справі № 234/24/22 і зобов`язати уповноважену особу ДБР виконати вказане рішення.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2024року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд поклав обов`язок доказування наявності вини в завданні позивачу шкоди з боку відповідача саме на ОСОБА_1 , в той час норми права покладають такий обов`язок на ТУ ДБР у місті Краматорську, як орган котрий допустив порушення прав позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 січня 2022року позивач ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у місті Краматорську із заявою про вчинення кримінального правопорушення за статтею 382 КК України.

Відповідно до частини першої статті 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Встановлено, що протягом 24 годин після подання ОСОБА_1 заяви, відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР відповідно до положень частини першої статті 214 КПК України уповноваженою особою ТУ ДБР у місті Краматорську внесені не були.

05 січня 2022року позивач звернувся до Краматорського міського суду Донецької області зі скаргою на бездіяльність слідчого ТУ ДБР у місті Краматорську щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення в ЄРДР.

26 січня 2022року слідчий суддя Краматорського міського суду Донецької області задовольнив дану скаргу, зобов`язавши уповноважену на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення ТУ ДБР у місті Краматорську особу, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості за заявою ОСОБА_1 від 04 січня 2022року .

Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 були внесені 08 лютого 2022року на підставі ухвали слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 26 січня 2022року.

Позивач зазначав, що невиконання відповідачем рішення суду призвело до його зневіри до державних органів, порушило його права, чим йому завдана матеріальна і моральна шкода.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди, не доведено належними та допустимими доказами наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) та шкодою, що є підставою для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вимог статей 23, 1167, 1176 ЦК України. Також, позивачем не зазначено, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому матеріальної шкоди.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частина друга стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Законом України «Про Державне бюро розслідувань» визначено, що Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (частини шоста статті 1176 ЦК).

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність інших трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача.

З наведеного вбачається, що саме ОСОБА_1 повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 30 січня 2019року № 199/1478/17, від 27 листопада 2019року у справі № 641/2198/17, від 13 січня 2020року у справі № 227/2572/19, від 21 лютого 2020року у справі № 521/2951/17, від 19 березня 2020року у справі № 686/13212/19, від 13 квітня 2023року у справі № 591/4134/21, від 26 січня 2024року у справі № 727/11361/22.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У порушення приписів частини третьої статті 12, частин п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не обґрунтовано та не доведено належними і допустимими доказами в чому саме полягала неправомірність дії працівників ТУ ДБР у місті Краматорську, та яким чином ці дії негативно вплинули на його моральний та душевний стан. Також ОСОБА_1 не зазначено, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому матеріальної шкоди на суму 5 000,00грн.

Доводи позивача про те, що ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 26 січня 2022року у справі № 234/24/22 встановлено вину та незаконність дій уповноважених осіб ДБР при розгляді його заяви про злочин, а отже така ухвала є доказом завдання моральних страждань, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги.

Встановлено, що ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 26 січня 2022рокуу справі № 234/24/22 зобов`язано службову особу (слідчого) Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Краматорську внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 від 04 січня 2022року.

Такі правовідносини між ОСОБА_1 та ТУ ДБР у місті Краматорську визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Відтак, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора.

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2020року у справі № 638/8636/17-ц зазначено, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню у відповідності до статей 23, 1167, 1174 ЦК України. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

До подібних правових висновків щодо застосування статей 1173, 1174, 1176 ЦК України у подібних правовідносинах за аналогічних правових підстав позову дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 10 липня 2019року у справі № 522/3429/17, від 04 березня 2020року у справі № 639/1803/18, від 01 грудня 2021року у справі № 635/4708/19, від 01 грудня 2021року у справі № 638/3758/20, від 16 грудня 2021року у справі № 686/11712/20, від 24 грудня 2021року у справі № 646/5190/19-ц, від 08 січня 2024року у справі № 454/2855/22.

Ухвала слідчого судді Краматорського міського суду Донецької областівід 26 січня 2022року у справі № 234/24/22 свідчить лише про реалізацію ОСОБА_1 права на оскарження дій слідчого, передбаченого статтями 24, 303 КПК України, що само по собі підтверджує факт поновлення ймовірно порушених законних інтересів в судовому порядку, адже відомості за його заявою від 04 січня 2022року внесені до ЄРДР, що вже свідчить про отримання позивачем достатньої сатисфакції.

Відтак, сама по собі реалізація ОСОБА_1 права, визначеного КПК України, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2024року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2024року.

Судді: