Єдиний унікальний номер 728/804/24
Номер провадження 2/728/290/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Бахмач

Бахмацький районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючої судді Роздайбіди О.В.

при секретарі Петренко О.Г.

за участю:

представника позивача адвоката Ковалюха В.М.

представника відповідача адвоката Антоненка І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в м. Бахмач цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

25 березня 2024 року до Бахмацького районного суду Чернігівської області звернувся представник позивача адвокат Ковалюх В.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі Ордеру на надання правничої допомоги серії СВ №1081823 від 13.03.2024, з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якої зазначив наступне.

З 01.02.2017 року по 17.07.2021 року позивач ОСОБА_1 працювала продавцем продовольчих товарів у Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 . За період роботи з 2019 року по 2021 рік заробітна плата не виплачувалась. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04.03.2024 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 94 840,33 грн заборгованості по заробітній платі, 4 283 грн витрат на правову допомогу адвоката в суді першої інстанції, 3 157,60 грн витрат на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції. Вищезазначена постанова суду виконана 22.03.2024 року. На підставі вищезазначеного ОСОБА_1 подано до суду позовну заяву про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Середня заробітна плата позивачем розрахована в сумі 293,18 грн. шляхом ділення заробітної плати за 4 дні роботи у червні-липні 2021 року на число відпрацьованих днів у цих місяцях (6010 x 2) : 44 = 293,18). Порядок обчислення середньої заробітної плати для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведений у Постанові Кабінету Міністрів України No 100 від 08.02.1995 року. Пунктом 2 вищевказаного Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач враховув кількість робочих днів затримки розрахунку. Час затримки розрахунку із позивачем становить 697 робочих днів: з 18.07.2021 по 22.03.2024 (включно).

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить :293,18 грн. (середньоденна заробітна плата) ?697 робочі дні =204346,46 грн, яку позивач зменшила до 102173,23 грн., врахуючи суму заборгованості із виплати заробітної плати та значний час затримки розрахунку, а також співмірність середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вимогами позову представник позивача просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 102173 грн. 23 коп. за період з 18.07.2021 року по 22.03.2024 року, витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн. та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5000 грн.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечувала проти позову. Зазначив, що позивачем ОСОБА_1 пропущені строки звернення до суду, передбачені частиною другою статті 233 КЗпП України, і позивач при зверненні до суду про їх поновлення вимоги не заявляв, поважності причин пропуску строку звернення до суду взагалі не повідомляв, тому у позові повинно бути відмовлено за безпідставністю вимог. Також зазначено, що ст. 117 КЗпП України, чітко зазначає, що при затримці розрахунку при звільненні середній заробіток обмежується строком шість місяців.

У відповіді на відзив позивач не погодився із доводами відповідача. Зазначив, що Закон України N?2352-1Х від 01.07.2022 року про нову редакцію ст.117 КЗпП України (виплата працівникові його середнього заробітку обмежений шести місяцями) не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі, отже він поширює свою дію тільки на ті правовідносини, що виникли після набрання чинності.

Постанова Чернігівського апеляційного суду від 04.03.2024 року набула чинності в день її ухвалення. Позов до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поданий 25.03.2024 року. Отже, вважає строк звернення до суду з позовом не пропущений.

Чернігівський апеляційний суд в своїй постанові від 30 жовтня 2023 року у справі N? 751/2097/23/також зазначив, що період стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку визначається за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідної затримки розрахунку.

Представник позивача адвокат Ковалюх В.М. в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладені в позові та у відповіді на відзив. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав наведених у відзиві на позов. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з записами трудової книжки ОСОБА_1 наказом ФОП ОСОБА_3 №1-К від 31.01.2017 ОСОБА_1 прийнято на роботу з 01.02.2017 на посаду продавця продовольчих товарів. Згідно з наказом ФОП ОСОБА_3 № 8-К від 17.07.2021 звільнено з роботи ОСОБА_1 , продавця продовольчих товарів, з 17.07.2021 за угодою сторін згідно ст. 36 пункту 1 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 .

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04.03.2024 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 94 840,33 грн заборгованості по заробітній платі (сума зазначена без урахування сплачених з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів), 4 283 грн витрат на правову допомогу адвоката в суді першої інстанції, 3 157,60 грн витрат на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Заборгованість перед позивачем погашена 22.03.2024 року, що сторонами не заперечувалось.

Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 19.07.2023 встановлено, що за період з 2017 по 2021 роки ФОП ОСОБА_3 нараховувала ОСОБА_1 заробітну плату та сплачувала податки на нараховані суми

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст.ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення.

Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт.

Судом встановлено, що розмір заборгованості ФОП ОСОБА_3 по заробітній платі ОСОБА_1 виплачено 22.03.2024 року.

Законом України №2352-IX від 01.07.2022 року Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, який набрав чинності 19.07.2022 року, внесені зміни, в тому числі, і до норм КЗпП України.

Відповідно до вказаного Закону України №2352-IX від 01.07.2022 року: …16) текст статті 117 викласти в такій редакції: У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Приписи статті 117 КЗпП України у попередній редакції не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком.

При цьому, Закон України №2352-ІХ від 01.07.2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, даний Закон України містить норми прямої дії, та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19.07.2022 року.

Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно, зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, період стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку визначається за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідної затримки розрахунку.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини щодо затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 виникли 17.07.2021 року, а саме, вдень звільнення позивача.

За даних обставин, позивач обґрунтовано посилався в обґрунтування вимог заявленого позову саме на редакцію статті 117 КЗпП України, яка діяла на час звернення ним до суду із позовом,

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, відповідно до п.5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз.1 п.8 розд. IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 293,18 грн. і розрахована шляхом ділення заробітної плати за 4 дні роботи у червні-липні 2021 року на число відпрацьованих днів у цих місяцях (6010 x 2) : 44 = 293,18).

Час затримки розрахунку з з 18.07.2021 по 22.03.2024 2 роки 7місяців 4дні, число робочих днів - 697.

Абзацом 1 п. 8 Порядку, встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, отже 293,18 грн. (середньоденна заробітна плата) ?697 робочі дні =204346,46 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі No761/9584/15, провадження No14-623цс18, зазначено: ... 87. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 17 КЗпП України, необхідно враховувати: 91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов?язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 91.3. Ймовірний розмір пов?язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов?язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових вірат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 108075,00 грн., тобто суму зменшеною вдвічі, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Дана сума обрахована без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що узгоджується із роз`ясненнями, які надані судам у п.6 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині судового рішення.

Постанова Чернігівського апеляційного суду від 04.03.2024 року набула чинності в день її ухвалення. Позов до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поданий 25.03.2024 року. Отже, позивачем пропущений строк звернення до суду.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд у своїй постанові від 27.07.2022 по справі № 686/28627/18 дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

В матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 13 березня 2024 року, укладений між адвокатом Ковалюх В.М. та ОСОБА_1 , квитанція № 23 від 20 березня 2-24 року, що підтверджує сплату 5000,00 грн від ОСОБА_1 на користь адвоката Ковалюх В.М. Розрахунок вартості послуги наведений у детальному описі робіт від 25 березня 2024 року.

Судом задоволено позовні вимоги в повному обсязі, а тому враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, підлягає задоволенню стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви до суду, що становить 1211 грн 20 коп

Керуючись ст.ст.12,13,76,77,141,259,263,264,265,268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.07.2021 року по 22.03.2024 року у розмірі 102173 грн.23 коп. (сто дві тисячі сто сімдесят три грн. 23 коп).

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп (одну тисячу двісті одинадцять грн. 20 коп).

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: фізична особа - підприємець ОСОБА_3 АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення оголошено 27.05.2024 року.

Суддя О. В. Роздайбіда