Справа №705/648/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Піньковського Р.В.

при секретарі Моросліп А.Р.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частку квартири, в обґрунтування зазначивши наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Умані Черкаської області у віці 76 років помер її чоловік, з яким вона проживала однією сім`єю, але не перебувала у зареєстрованому шлюбі - ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, яке вона прийняла у встановленому законом порядку, подавши до приватного нотаріуса Животовської Н.Г. заяву про прийняття спадщини у встановлені законом строки.

Також спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв відповідач по справі, який є сином покійного та спадкоємцем першої черги за законом - ОСОБА_4 , який в січні 2023 року прибув з Португалії для оформлення спадщини після смерті свого батька, про що подав відповідну заяву, як громадянин України.

Оскільки відповідач є сином померлого, то у прийнятті спадщини він має перевагу, як спадкоємець першої черги за законом, вона, як спадкоємець четвертої черги права та отримання спадкового майна не має. Вказана інформація міститься у спадковій справі.

За час спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю, як чоловік та дружина ними спільно було придбано таке майно: квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.2011, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І.

У зв`язку з тим, зо з 1994 року вони з покійним чоловіком ОСОБА_5 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, але не перебували у шлюбі, то відповідно майно, яке було придбане ними за цей період вважається таким, що придбане спільно і є об`єктом права спільної сумісної власності і на це майно поширюється положення глави 8 СК України. За цих обставин та відповідно до вимог СК України, позивач вважає, що вона має рівне право з покійним чоловіком на майно, яке ними було придбано в період спільного проживання та ведення господарства, тобто на 1/2 частку спільного майна, а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Таке право відповідачем за нею, не визнається, тому вона і вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до рішення Eманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2022 встановлено факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловіка та жінки без шлюбу з 1994 року по день смерті ОСОБА_5 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності.

Визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна, яке було придбано в період її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, а саме: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Кецкала В.В. надійшов відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на наступне.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наявністю рішення суду про встановлення факту її спільного проживання з померлим без реєстрації шлюбу більше ніж 5 років і до моменту його смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з цим, у неї наявні підстави стверджувати, що все майно, набуте покійним батьком відповідача, є їх спільною сумісною власністю, в тому числі і квартира АДРЕСА_1 , яка придбавалась на підставі Договору купівлі-продажу цієї квартири від 06 липня 2011 року. Однак, у постанові ВСУ від 21.12.2007 № 11, судам роз`яснено що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, з`ясувати джерело та час його придбання. Також враховуючи вимоги ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Вважає, що враховуючи вимоги чинного законодавства та надаючи їм оцінку, можна зробити висновок, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів прав спільної сумісної власності подружжя, а доказів того, що спірна квартира придбавалася за спільні кошти позивача та покійного батька відповідача матеріали справи не містять.

Із змісту договору купівлі-продажу спірної квартири від 06 липня 2011 року вбачається, що саме позивач на підставі довіреності, виступала її продавцем, тобто позивач своїх коштів не вкладала у придбання цієї квартири. Іншими словами, за текстом і змістом цього договору, позивач не вкладала свої кошти в придбання спірної квартири, а навпаки - отримала їх за її продаж, тобто вказане спростовує її твердження про особисту участь у придбанні квартири, так як бути одночасно покупцем і продавцем в одному правочині неможливо.

Крім того, виступаючи продавцем у договорі купівлі-продажу, позивач не могла набути і права покупця, в силу імперативного припису ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Вказане спростовує доводи позивача про набуття нею права власності на частину спірної квартири внаслідок неможливості такого набуття, оскільки вона виступала в якості повіреного за договором та отримувала кошти за відчуження квартири.

У зв`язку з цим просить у задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 направила до суду відповідь на відзив, у якому зазначила про те, що вважає, що відзив представником відповідача було подано з порушенням строків на його подачу. Крім того, зазначила, що не погоджується з обставинами, викладені у відзиві. Наголосила, що з ОСОБА_5 проживала без реєстрації шлюбу до смерті чоловіка, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщину, що відкрилася після смерті чоловіка вона прийняла, своєчасно звернувшись до нотаріуса із відповідною заявою. Відповідач ОСОБА_4 , син померлого, тобто є спадкоємцем першої черги за законом, приїхав з Португалії та також подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Нотаріусом їй роз`яснено, що саме син має перевагу у прийнятті спадщини, а вона, як спадкоємець четвертої черги за законом, такого права не має.

Спірну квартиру нею та ОСОБА_5 , було придбано саме як подружжям, що і дає їй право на 1/2 частку цієї квартири.

Представник відповідача у відзиві посилається на те, що сам факт придбання майна у період шлюбу не є безумовним підтвердженням того, що таке майно є спільним майном подружжя, а є ще необхідність у доведенні, що таке майно було придбане спільною участю подружжя коштами або працею.

Разом з тим, чинним законодавством визначено, що майно придбане подружжям у шлюбі, однозначно є спільним майном подружжя. Крім того, відповідач не надає доказів на спростовання того, що спірна квартира була придбана її покійним чоловіком за його особисті кошти. При цьому її чоловік останні п`ять років життя окрім пенсії ніяких доходів не мав, а тому про які власні кошти на квартиру може йти мова, а вона працювала, отримуючи заробітну плату, а також отримувала пенсію.

Позивач також зазначає, що спірне майно було власністю її тітки ОСОБА_6 , за якою вона доглядала, і яку тітка фактично передала їй, склавши заповіт. Але в силу обставин, які склалися на той час, вони з чоловіком вирішили переофрмлення квартири зробити саме шляхом укладення договору купівлі-продажу. Щодо посилання представника відповідача на те, що вона виступає у договорі продавцем квартири, вона також не погоджується, оскільки у договорі вона є не продавцем, а лише довіреною особою, так як продавцем є саме її тітка.

За вказаних обставин вважає, що відзив представника відповідача не заслуговує на уваги, оскільки містить нічим не підтверджену інформацію, тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Також, в подальшому в ході розгляду справи, позивач подала до суду заяву про зміну предмета позову, у якій зазначила про те, що оскільки проживала з покійним чоловіком без реєстрації шлюбу, при оформленні спадкового майна після смерті чоловіка, виникли спірні питання щодо спадку з сином чоловіка - відповідачем по справі.

З метою доведення факту спільного проживання з покійним, як чоловік та дружина, більше ніж п`ять років до відкриття спадщини, вона звернулася до суду і рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2022 року такий факт було встановлено, але постановою Черкаського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а її заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу протягом більше ніж п`ять років, було залишено без розгляду і їй роз`яснено право звернення до суду з такою заявою у позовному провадженні.

Але оскільки на розгляді в суді уже перебуває справа за її позовом до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на майно, вона має право змінити предмет позову у цьому провадженні та поставити ще одну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу, виходячи з наступного.

З ОСОБА_7 вони почали проживати однією сім`єю, як чоловік та дружина, вести спільне господарство з 1994 року і до смерті чоловіка, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного проживання вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, разом придбавали майно, тобто у них була сім`я у розумінні ст. 3 СК України. Коли ОСОБА_5 захворів вона здійснювала за ним догляд до самої смерті. Після смерті ОСОБА_5 вона провела його поховання та здійснила всі ритуальні обряди пов`язані з його смертю. Вказані обставини підтверджуються, в тому числі і відмітками у їх паспортах про реєстрацію місця їх проживання за однією і тією ж адресою, довідкою з місця проживання, їх з чоловіком фотознімками тощо. Також факт їх спільного проживання, як чоловіка та дружини можуть підтвердити свідки.

Як зазначалося у первісному позові, за час спільного проживання як чоловік та дружина, нею та її покійним чоловіком ОСОБА_5 було придбано в тому числі і спірну квартиру, тому 1/2 частка цієї квартири належить їй, дружині. Оскільки з відповідачем, сином її покійного цивільного чоловіка, виникли непорозуміння щодо спадкового майна, і саме ним не визнається її законне право на половину спірної квартири, вона і звертається до суду за захистом своїх прав.

Просить суд ухвалити рішення, яким встановити юридичний факт, а саме, що вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з ІНФОРМАЦІЯ_4 по день смерті ОСОБА_5 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності.

Визнати за нею ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку майна, яке було придбане в період її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, в саме: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача на її користь судові витрати відповідно до документів, які будуть надані нею до суду.

Представник відповідача адвокат Кецкало В.В. направив на адресу суду відзив на доповнену позову заяву, у якому зазначив про те, що ознайомившись із доповненою позовною заявою та доданими документами, вважають, що всі заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі є недоведеними та такими, що не ґрунтуються на обставинах справи та нормах закону, а отже, не містять розумних підстав для задоволення її позову.

У відповідності до вимог чинного законодавства, позиції Конституційного Суду України та Верховного Суду, до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство і обов`язковою умовою для визначення осіб членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт та інше. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СУК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період протягом якого було придбане спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. При цьому судам, вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також придбання майна, що дозволить надати такому майну статус спільної сумісної власності.

Позивачем, в підтвердження позовних вимог надано копію довідки ОСББ «Івана Гонти 24» від 31 липня 2022 року № 15, у якій вказано, що нібито позивач ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 з 1994 року по день смерті останнього та вела з ним спільне господарство.

Такий доказ вважають неналежним та недопустимим, а тому і не може бути взятий судом до уваги у цій справі.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСББ «Івана Гонти 24» було утворено та зареєстровано в реєстрі лише 10 жовтня 2019 року, тобто ні станом на 1994 рік, ні на момент придбання ОСОБА_5 , а саме 06.07.2011, спірної квартири такої організації не існувало в природі.

Також така інформація спростовується іншими доказами, наданими самою позивачем, зокрема: її паспортом, текстом Договору купівлі-продажу квартири від 06 липня 2011 року та довіреності, на підставі якої позивач продавала ОСОБА_5 спірну квартиру та отримувала від нього кошти, де вказано, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_5 - за іншою адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, представник відповідача вважає, що на момент придбання ОСОБА_5 спірної квартири, 06.07.2011, він і позивач разом не проживали, що підтверджено документально. Показаннями свідків такі речі не спростовуються.

Чи проживали вони разом після 06.07.2011, у вказаному спорі значення не має, оскільки будь-яке майно придбане після цієї дати, у цій справі не перебуває.

Також вважає, що і сам покійний ОСОБА_5 не вважав спірну квартиру спільною власністю подружжя, оскільки заповідав її сину всю, а не її 1/2 частку.

Вважає, що факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на момент придбання спірної квартири стороною позивача не доведений, більше того, вважає, що він спростовується іншими доказами, а також обставинами справи.

Відсутні докази фінансової участі позивача у придбанні спірної квартири, що є обов`язковою умовою для внесення майна до спільної власності подружжя. Надана позивачем довідка про її зарплату є лише доказом про розмір її заробітної плати, але не є доказом її участі у придбанні квартири і про таке, як зазначає представник відповідача, у цій довідці не зазначено. Крім того, розмір її заробітної плати, значно менше навіть ніж розмір пенсії померлого ОСОБА_5 . Про будь-які інші свої доходи вона не згадує, а тому з огляду на розмір її заробітку та договірну вартість спірної квартири, участь позивача у її купівлі уявляється мало ймовірною. При цьому доказів ведення спільного господарства з покійним ОСОБА_5 , наявності у них спільного бюджету, проведення ними спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї - позивач не наводить зовсім.

Також представник позивача наголошує, що і раніше ними зазначалося про те, що сама позивач на підставі довіреності виступала від імені продавця спірної квартири та укладала такий договір, будучи зареєстрованою (прописаною) у цій же квартирі. Тобто позивач просить визнати за нею право власності на майно, за яке отримувала від покупця кошти за договором.

У відповідності до вимог ч.3 ст.238 ЦК України, а також згідно із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 01.02.2023 у справі № 569/19674/19, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представника, а також щодо інших осіб, встановлених законом. «У своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи й тих, представником яких він одночасно є.

Вказане спростовує доводи позивача про набуття права власності на спірну частину квартири, оскільки остання не могла набути такого права, так як виступала від імені продавця за договором та отримувала кошти за відчуження спірної квартири, а сам інститут представництва в цивільному законодавстві виключає можливість повіреного діяти в своїх власних інтересах, тому і просять відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач ОСОБА_1 направила до суду відповідь на відзив у якому вважає, що вимоги викладені представником відповідача у відзиві нічим не підтверджені та не заслуговують на увагу. У відповідності до вимог чинного законодавства, представник відповідача, у разі заперечення проти позову, зобов`язаний довести ті обставини та факти на які він вказує у відзиві та на які посилається як на підставу заперечення проти позову.

Крім того, представник позивача не зовсім обізнаний з усіма обставинами, оскільки у відзиві на позовну заяву не заперечував що того, що вона проживала з його батьком ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік та дружина з 1994 року і по день його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

А у цьому відзиві на доповнену позовну заяву, як вказує представник відповідача, при тому, що заява нею була подана про зміну предмета позову, представник уже зазначає про те, що станом на 06.07.2011 вона разом з покійним батьком відповідача уже не проживали, а після того доведення факту не є істотним і з`ясування цієї обставини втрачає доказове значення, оскільки будь-яке майно придбане після 06.07.2011 в даному спорі не перебуває. З таким твердженням позивач не погоджується.

Крім того, позивач вказує, що відповідач у своєму відзиві наголошує на тому, що вона просить визнати право власності на квартиру, за яку отримувала кошти як продавець, що є неправдою, оскільки навіть якби вона і отримувала кошти по договору купівлі-продажу, то такі кошти вона б отримувала не для себе, а для власника квартири, від імені якої діяла. Вказана квартира належала її рідній тітці, яку вона забрала до себе і вона проживала разом з ними, а саме з нею та її покійним чоловіком - ОСОБА_5 та була з ними зареєстрована. Позивач здійснювала за нею догляд та здійснила її поховання.

У зв`язку з цим, просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 також подав до суду заперечення, у якому вказує, що ними отримано відповідь позивача на їх відзив, з яким не погоджується.

У цьому документі позивач вказує, що вона не погоджується з викладеними ними у відзиві обставинами і фактами, оскільки вважає їх недоведеними та повторює свою процесуальну позицію. Будь-яких нових аргументів на користь своєї процесуальної позиції позивач не наводить, при тому, що саме на позивача покладається обов`язок довести свої позовні вимоги. Але позивач ніяких належних та допустимих доказів, які б підтверджували позовні вимоги не надає і на такі ні у позові, ні у відповідях на відзив, не посилається.

Також вважає, що навіть визнання встановленим факту спільного проживання позивача з померлим ОСОБА_5 не дає підстави вважати, що придбана спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя слід надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Позивачем не надано доказів її фінансової участі у придбанні спірного майна, як не надано доказів її фінансової спроможності на придбання спірного майна, що є обов`язковою ознакою для віднесення майна до спільної сумісної власності.

Більше того, матеріали справи містять докази того, що позивач не надавала гроші на придбання спірного майна, а навпаки - отримувала їх, про що і розписалася у тексті договору купівлі-продажу квартири від 06.07.2011, а тому вважають, що будь-які докази, які б підтверджували доводи позивача, викладені нею у позовній заяві - відсутні, що, в свою чергу, виключає можливість задоволення заявленого нею позову.

За вказаних обставин просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд позов, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, задовольнити. Пояснила, що з 1994 року проживала у цивільному шлюбі з ОСОБА_5 , з яким вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні обов`язки, тобто були повноцінною сім`єю. Необхідності у реєстрації їх відносин не виникало, тому шлюб офіційно не укладали. Крім того, вона здійснювала догляд за своєю рідною тіткою, у якої у власності і була спірна квартира, яку вони з чоловіком придбали, уклавши договір купівлі-продажу квартири, покупцем виступив її чоловік ОСОБА_5 , а продавцем її тітка, але за станом здоров`я, тітка попросила її представляти її інтереси. Квартира була придбана за спільні з чоловіком кошти, у період їх спільного проживання як подружжя. Після смерті чоловіка вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. З такою ж заявою до нотаріуса звернувся і син її чоловіка - відповідач по справі ОСОБА_4 . Оскільки їх з чоловіком шлюб не був зареєстрований, ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги за законом, має переважне право на отримання спадщини, а вона вимушена доводити через таке своє право. Рішенням суду було визнано факт її спільного проживання з померлим ОСОБА_5 , але оскільки справу було розглянуто в окремому провадженні, через наявність спору, апеляційна інстанція таке рішення скасувала. Встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю їй необхідно для належного прийняття спадщини після чоловіка, та для визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, яка була придбана ними як подружжям за спільні кошти. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові. Вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання з ОСОБА_5 та придбання ними за час проживання у фактичному шлюбі за спільні кошти спірної квартири, тому у відповідності до вимог чинного законодавства вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя і позивачу на законних підставах має належати 1/2 частка вказаної квартири. Не погоджується з позицією представника відповідача щодо не взяття судом до уваги такого доказу, як довідка ОСББ, у зв`язку з тим, що такого об`єднання на момент створення сім`ї його довірителем та ОСОБА_5 не існувало, оскільки отримати довідку житлової контори, яка обслуговувала будинок за вказаною адресою, неможливо, так як її не існує, а довідки щодо вказаної інформації надаються відповідальними особами установ, організацій, товариств тощо, які здійснюють такі повноваження, на підставі наявної документації та свідчень мешканців будинку, сусідів. Також не погоджується з тим, що його довіритель була продавцем спірної квартири та отримувала за це кошти, оскільки вона була лише представником власника квартири, про що чітко зазначено у довідці. Його довіритель з 1994 року проживала з ОСОБА_5 як чоловік та дружина, що було доведено в ході розгляду іншої справи, хоча рішення і було скасовано, але лише, у зв`язку із наявністю спору, а тому необхідності розгляду такого питання у позовному провадженні. Його довіритель у період спільного проживання з ОСОБА_5 за спільні кошти, як подружжя придбали квартиру, а тому така квартира є спільним сумісним майном подружжя, що відповідає вимогам СК України та позиції Верховного Суду, при тому, що позивач у той період була працевлаштованою та отримувала заробітну плату. ОСОБА_1 доглядала свого чоловіка, коли він помер здійснила його поховання та усі ритуальні обряди, пов`язані з похованням, за власні кошти. У зв`язку з цим, вважає, що є достатньо підстав для задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що його довіритель є рідним сином померлого ОСОБА_5 , а тому є спадкоємцем першої черги за законом і має переважне право на визнання за ним права власності на спадкове майно, належне його батькові. Вважає, що позивачем не доведено той факт, що нею та ОСОБА_5 було придбано спірну квартиру за спільні кошти у період спільного проживання, оскільки докази надані позивачем, навпаки підтверджують, що позивач та спадкодавець на момент придбання квартири проживали за різними адресами. Крім того, навіть якби і було доведено факт їх спільного проживання на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, позивач не довела, що чи працею, чи коштами, брала участь у купівлі квартири. Також вона не може бути покупцем квартири, так як згідно договору представляє інтереси саме продавця. Довідка голови ОСББ про те, що позивач з 1994 року і до дня смерті ОСОБА_5 проживала з останнім однією сім`єю, не може бути належним доказом, оскільки станом на 1994 рік ОСББ взагалі не існувало, а тому яким чином голові має бути відомо, що з 1994 року ОСОБА_5 дійсно проживав з позивачем. Довідка про заробітну плату лише доводить той факт, що позивач працювала та розмір її заробітної плати становив певну суму, при тому, що за таку заробітну плату купити квартиру не можливо. У зв`язку з цим просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що перебуває у дружніх стосунках з позивачем по справі ОСОБА_1 і знайома з нею з 1998 року. З відповідачем стосунків не підтримує. Позивач ОСОБА_1 тривалий час проживала з ОСОБА_5 , з ними вона познайомилася через спільних знайомих. Бачились з ними часто, приблизно раз на місяць, разом відпочивали, ходили один до одного в гості, їздили сім`ями на море. Їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали спільно, як подружжя, вели спільне господарство, разом робили ремонт у квартирі. Від ОСОБА_1 знає, що вони мали іншу квартиру по АДРЕСА_4 , і у цій квартирі вона була кілька разів. Позивач говорила, що ця квартира належала її тітці, яка переписала квартиру на неї. Тітку вона бачила особисто, оскільки перед її смертю, тітка проживала разом з позивачем та її чоловіком ОСОБА_5 по АДРЕСА_5, де і померла. Подробиць оформлення квартири не знає. Відповідача не бачила, але знає зі слів позивача та її покійного чоловіка, що він проживає за кордоном.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що з сім`єю позивача ОСОБА_1 та її покійного чоловіка ОСОБА_5 дружить сім`ями з 1998 року, відповідача бачив один раз але з ним не спілкується. Між позивачем та ОСОБА_5 були нормальні сімейні стосунки, вони ходили на роботу, потім ОСОБА_5 вийшов на пенсію. Також бачив, що з ними приблизно за рік до її смерті проживала тітка ОСОБА_1 . Відповідача у квартирі бачив один раз, років десять тому, він приїздив з Португалії приблизно на тиждень.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що позивача ОСОБА_1 знає уже 50 років, оскільки вона сестра її чоловіка. З 1994 року ОСОБА_1 з ОСОБА_5 проживали разом, як подружжя по АДРЕСА_5 , вели спільне господарство, ходили в гості та на дні народження. Квартира по АДРЕСА_4 належала тітці ОСОБА_1 , яка доглядала за тіткою, і цю квартиру тітка подарувала позивачу ОСОБА_1 , вона бачила документ «дарствернную», який їй показала ОСОБА_11 через декілька днів після смерті тітки. Після цього ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_5 робили ремонт у цій квартирі і ОСОБА_11 казала, що вона є власником цієї квартири. По АДРЕСА_5 вони ремонт робили близько 10 років тому, де постійно проживали разом, при цьому окремо ніколи не проживали.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що позивач по справі ОСОБА_1 його сестра, з відповідачем по справі ніяких стосунків не підтримує. З 1994 року його сестра почала проживати з ОСОБА_5 . Оскільки сестра його стригла, у них в гостях він бував часто, тому йому достовірно відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. У 2015 році вони всі разом їздили відпочивати до Єгипту , де він допомагав сестрі та її чоловіку купувати різну техніку для дому. Позивач з ОСОБА_5 проживали по АДРЕСА_6 , на 4 поверсі, у двокімнатній квартирі. Всі свята вони відмічали разом. Квартира АДРЕСА_7 належала його тітці ОСОБА_14 , яка проживала у цій квартирі сама та десь у 2011 році тітка продала квартиру, але подробиць купівлі-продажу не знає. Знає, що ОСОБА_11 з ОСОБА_15 купували цю квартиру разом, як оформляли квартиру йому не відомо. Хто ще в цій квартирі, крім тітки, був зареєстрований, не знає. Тітку перед смертю забрала до себе сестра з чоловіком, щоб доглядати та в них тітка і померла.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що є проживає по сусідству з позивачем по справі ОСОБА_1 , також знає що відповідач син покійного ОСОБА_15 , але стосунків з ним не підтримує. Оскільки вона проживає у сусідній квартирі АДРЕСА_8 , їй відомо, що з 1994 року ОСОБА_5 почав проживати разом з ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_9 . За час їх спільного проживання вони ходили в гості, коли від`їжджали на декілька днів, то залишали їй ключі від квартири. Вони за час проживання купили автомобіль на якому їздили разом, але перед смертю ОСОБА_15 авто продав своєму племіннику. Син ОСОБА_17 декілька раз приїздив до батька ОСОБА_5 в гості, але разом з ними не жив. У Люди була тітка, до якої ОСОБА_11 з ОСОБА_15 часто ходили, а приблизно у 2009 році ОСОБА_11 тітку забрала до себе, оскільки тій за станом здоров`я був потрібен сторонній догляд. Вони їй сказали, що тітка подарувала Люді квартиру по АДРЕСА_4 , у якій ОСОБА_11 та ОСОБА_15 робили ремонт.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків та вивчивши матеріали справи, вважає, прийшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованою Верховною радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер у місті Умані Черкаської області ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть № 882.

Відповідно договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року, посвідченого ОСОБА_18 , державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2811, ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_3 та діє по довіреності від імені ОСОБА_6 , що проживає в АДРЕСА_2 , яка по цьому договору зазначена як «продавець» та ОСОБА_5 , що проживає в АДРЕСА_2 , зазначений як «покупець», уклали договір про продаж та купівлю квартири по АДРЕСА_3 , яка належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. У відповідності до витягу про державну реєстрацію прав, виданого Уманським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 21.07.2011 за № 30702340, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за реєстраційним номером 33993023 за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу /2-2811/06.07.2011/Уманська міська державна нотаріальна контора. Вказане також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 28.07.2022 за № 306022601.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2022 заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Уманська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу понад п`ять років було задоволено та встановлено факт про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловік та жінка без шлюбу, не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, з 1994 року по день смерті ОСОБА_5 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, згідно постанови Черкаського апеляційного суду від 05.09.2023 вказане рішення скасовано, а заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Уманська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу понад п`ять років - залишено без розгляду.

При цьому судом апеляційної інстанції було встановлено, що згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 69752817 від 15 серпня 2023 року, ОСОБА_5 складено 17 грудня 2015 року заповіт, який зареєстровано приватним нотаріусом Пархоменко Н.М. і відповідно до тексту указаного заповіту, померлий ОСОБА_5 заповів належне йому: 3/5 частки квартири АДРЕСА_10 , ОСОБА_1 , а квартиру АДРЕСА_1 , 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_11 , земельну ділянку площею 0,0740 га, кадастровий номер :04:003:0362, яка розташована по АДРЕСА_11 та усе інше майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, своєму синові ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 подав приватному нотаріусу Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовській Н.Г. заяву про прийняття спадщини.

Зважаючи на те, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернувся його син ОСОБА_4 , за життя померлим було складено заповіт, зокрема і на ім`я ОСОБА_4 , Черкаський апеляційний суд визнав, що відсутні підстави для розгляду заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю в порядку окремого провадження, оскільки є ще спадкоємець, який претендує на спадкове майно, тобто наявний спір про право, що підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Саме з огляду на викладене, враховуючи, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2022 року порушено права скаржника ОСОБА_4 , не залученого до розгляду справи судом першої інстанції, як спадкоємця після смерті ОСОБА_5 , та у справі існує спір про право на спадкове майно, колегія суддів пришла до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту без розгляду.

Згідно п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Згідно ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд встановив цей факт.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому.

Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними.

Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю.

Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи ОСОБА_19 зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з цим, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.06.2020 по справі №755/180/12/16-ц (провадження № 61-40658св18), для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_1 у своєму позові ставить питання про встановлення факту її проживання разом з ОСОБА_5 як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року і до дня смерті ОСОБА_5 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 і, як наслідок визнання квартири придбаної у певний період спільним майном подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири, оскільки спадкодавцем за життя було складено заповіт, на її ім`я та на ім`я відповідача і спірну квартиру померлий заповів відповідачу.

Так, згідно довідки голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Гонти, 24», від 31.07.2022 за № 15, виданій позивачу ОСОБА_1 , 1955 року, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що ОСОБА_5 , 1946 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті проживав за адресою АДРЕСА_2 , та в період з 1994 року по день смерті проживав однією сім`єю та вів спільне господарство з ОСОБА_1 . Поховання ОСОБА_5 було здійснено ОСОБА_1 власним коштом.

При цьому, суд не бере до уваги, посилання представника відповідача щодо сумніву достовірності такої довідки за обставин відсутності такого об`єднання станом на 1994 рік, оскільки зазначене ОСББ утворено саме мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_5 , тому, на думку суду, довідка видана відповідальною особою оскільки на даний час інших установ та організацій, які б здійснювали такі повноваження, не існує, а тому така позиція представника відповідача є лише припущенням, оскільки не спростовує будь-якими іншими доказами зазначені в довідці обставини.

Відповідно до видаткової накладної ритуальної служби ФОП ОСОБА_20 за № 99 від ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 витратила на поховання ОСОБА_5 6582,00 грн.

Згідно видаткової накладної Уманського комунального підприємства «Комунальник» за № 356 від ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 витратила на поховання ОСОБА_5 3841,10 грн.

Відповідно до видаткової накладної Уманського комунального підприємства «Комунальник» за № 357 від ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 витратила на поховання ОСОБА_5 171,00 грн.

Також згідно лікарського свідоцтва про смерть № 357 від ІНФОРМАЦІЯ_2 саме позивач ОСОБА_1 отримала свідоцтво про смерть ОСОБА_5 .

Згідно відповіді ГУ ПФУ від 14.07.2023 № 8272-7839/Ю-02/8-2300/23 ОСОБА_1 надано письмову відповідь про те, що її чоловік ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 24.02.2006 і до дня смерті перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримував пенсію за віком, а також додано довідку про розмір пенсії ОСОБА_5 .

Згідно відповіді ГУ ПФУ від 14.07.2023 № 8271-7838/Ю-02/8-2300/23 ОСОБА_1 надано письмову відповідь про те, що вона з 28.04.2006 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримує пенсію за віком, а також додано довідку про розмір її пенсії з квітня 2006 року по липень 2011 року.

Крім того, згідно довідки Уманської психіатричної лікарні № 289 від 22.06.2023, ОСОБА_1 дійсно працювала у КНП «Психіатрична лікарня» на посаді молодшої медичної сестри і її заробітна плата з 2000 року по 2012 рік становила 92144,88 грн.

Відповідно до ст. ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним факт спільного проживання та ведення позивачем та померлим спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а отже і факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також те, що встановлення даного факту породжує юридичні наслідки для позивача у виді права на спільне майно подружжя та в позасудовому порядку неможливо встановити відповідний юридичний факт, тому суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

З приписами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що ст. 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні ст. 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

У статтях 57 та 58 СК України визначено випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Таким чином, суд зазначає, що визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Аналогічні по суті висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18, постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки».

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Під час розгляду даної справи суд прийшов до переконання щодо доведеності факту спільного проживання позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), так як КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і до дня смерті ОСОБА_21 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2, так як цей факт було підтверджено належними та допустимим доказами та не спростовано стороною відповідача.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За приписами ч.1 ст.71 СК України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Сутність поділу спільного майна подружжя полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За встановлених обставин суд, вирішуючи питання про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, дотримуючись завдання цивільного судочинства, яким є, зокрема, справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя та враховуючи дійсну вартість на час розгляду справи спільно нажитого майна, в даному випадку приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності квартири, придбаної в період спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, підлягає до задоволення, а тому наявні підстави і для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом у розмірі 2300,00 грн. згідно квитанції № від 25.01.2023 та у розмірі 1211,20 грн. згідно квитанції № підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 70, 71, 74 СК України, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 355, 368, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 293, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на майно - задовольнити.

Встановити факт про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з ІНФОРМАЦІЯ_4 по день смерті ОСОБА_5 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності.

Визнати за ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , як майна, набутого за час її спільного проживання з ОСОБА_5 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Стягнути з ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 3511,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 23.08.2024.

Суддя: Р. В. Піньковський