Справа № 603/515/24
Провадження №2/603/202/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2024 р. м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Галіяна І. М.

за участі: секретаря судового засідання Сандалюка О. В.

розглянувши в підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Андрусенко Ігор Ярославович

відповідач: Монастириська міська рада

предмет позову: визнання права власності на спадкове майно

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог.

Представник позивача адвокат Андрусенко І. Я. звернувся до Монастириського районного суду Тернопільської області в інтересах ОСОБА_1 , до Монастириської міської ради, з позовом, в якому просить визнати за позивачем право власності на спадкове майно, а саме на:

- земельну ділянку площею 0,2521 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:001:0755, що розташована на території, Підліснянської сільської ради Монастириського району (теперішнього Чортківського району) Тернопільської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №668325;

- земельну ділянку площею 2,6887 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0007, що розташована на території Підліснянської сільської ради Монастириського району (теперішнього Чортківського району) Тернопільської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю Р1 №668325.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .

Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з вищевказаного майна.

Вказану спадщину фактично прийняла позивач ОСОБА_1 , оскільки є спадкоємцем за заповітом, користувалась земельними ділянками та підтримувала житловий будинком в належному стані.

ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте оформити спадщину нотаріус не зміг, оскільки виявилось, що відсутні правовстановлюючі документи на вказані земельні ділянки внаслідок їх втрати. Окрім цього, заповіт складено на земельний пай, що знаходиться в с. Підлісне Монастириського району Тернопільської області, проте на даний час вже видано Державний акт серії Р1 №668325.

ІІ. Процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 11.09.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

ІІІ. Позиції сторін.

Представник позивача вважає, що саме ОСОБА_1 повинна успадковувати за померлим спадкодавцем, оскільки є спадкоємцем за заповітом, та вступила у фактичне управління спадковим майном.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче засідання не з`явилася, проте представник позивача в позовній заяві просить розгляд даної справи проводити без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач - представник Монастириської міської ради Тернопільської області в підготовче засідання не з`явився, суду подав відзив на позовну заяву в якому вказав, що з обставинами викладеними у заяві Монастириська міська рада погоджується та просить розгляд справи проводити в його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Підлісне Монастириського району Тернопільської області померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №4, виданого повторно 30.01.2024 року.

Ще за життя померлій належали:

- земельна ділянка площею 0,2521 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:001:0755, що розташована на території, Підліснянської сільської ради Монастириського району (теперішнього Чортківського району) Тернопільської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №668325, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-024, сформованого 12.02.2024 року;

- земельна ділянка площею 2,6887 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0007, що розташована на території Підліснянської сільської ради Монастириського району (теперішнього Чортківського району) Тернопільської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю Р1 №668325, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-24, сформованого 23.02.2024 року.

Згідно із заповітом, складеним в с. Підлісне Монастириського району Тернопільської області 25.01.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №1, ОСОБА_2 , остання на випадок своєї смерті заповіла належний їй земельний пай який знаходиться в с. Підлісне Монастириського району ОСОБА_1 .

Також, ОСОБА_2 , взамін сертифіката видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №668325 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,94 га (рілля 2,69 га, пасовища -0,25 га), що підтверджується відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області 29-19-0.2131-2888/2-24 від 09.07.2024 року і який був виданий після смерті спадкодавця.

Вказану спадщину прийняла ОСОБА_1 оскільки відносилася до спадкоємців за заповітом, проживала без реєстрації із спадкодавцем на час смерті, що підтверджується довідкою Монастириської міської ради від 28.05.2024 року №237, та фактично вступила в управління спадковим майном.

06.08.2024 року постановою №319/02-31 виданою завідувачем Монастириської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай) в зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на вищевказане спадкове майно, внаслідок їх втрати. Окрім того, встановлено, що заповіт складено на земельний пай, що знаходиться в с.Підлісне Монастириського району, проте на даний час вже видано Державний акт серії Р1 №668325.

В зв`язку з вищевказаним позивач не може оформити свої спадкові права на спадкове майно.

Окрім зазначеного судом встановлено, що оригінал Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №668325, втрачено, про що свідчить повідомлення в засобах масової інформації, а саме в газеті «Свобода» №53 (497) від 18.09.2024 року.

V. Джерела права й акти їх застосування.

Визначаючись із заявленою вимогою щодо права позивача ОСОБА_1 на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд враховує таке.

Статтею 346 ЦК України передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України Постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (16.01.2003р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1963 р.), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Як вбачається з матеріалів справи на час смерті ОСОБА_2 , тобто на час відкриття спадщини, був чинним ЦК Української РСР 1963 року, тому при вирішенні питання про прийняття ОСОБА_1 спадщини у вигляді земельних ділянок, які належали ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом необхідно керуватися ст. 549 ЦК Української РСР в якій зазначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Згідно із ч. 1 ст. 534 ЦК Української РСР (1963р.), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно з вимогами ст. ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Факт фактичного прийняття спадщини ОСОБА_1 підтверджується довідкою виданою Монастириською міською радою Чортківського району Тернопільської області від 28.05.2024 року №237.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судова колегія в цивільних справах Верховного Суду України в п.65 правових позицій від 01.12.97 vd971201 висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році роз`яснила, що відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК Української РСР (1963 року) і прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів Державного акту на право приватної власності на землю, позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, так як згідно Закону України «Про нотаріат» нотаріусом не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства, що підтверджується відмовою державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори.

Як слідує з матеріалів справи оригінал Державного акту був втрачений.

З 01.01.2013 року, на виконання законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» правовстановлюючим документом, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно є не державний акт на право власності на земельну ділянку, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме, Державні акти на право власності на земельну ділянку з 01.01.2013 року не видаються, а право власності посвідчується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Окрім цього, на даний час виготовити (отримати) правовстановлюючі документи на вказане майно не можливо через смерть спадкодавця, оскільки його цивільна правоздатність, як фізичної особи, припинена у момент його смерті, а отримати дублікат державного акту на право власності на земельну ділянку міг лише її власник.

Згідно з п.4.19 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін`юсту України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування.

При цьому в положенні п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, роз`яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Судом також установлено, що ОСОБА_1 не може оформити спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , оскільки в заповіті вказана земельна частка (пай), а на даний час вже видано Державний акт серії Р1 №668325.

Отже суд вважає, що з метою захисту права ОСОБА_1 на оформлення спадщини, слід розтлумачити зміст заповіту, складеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

При цьому, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, суд виходить із такого.

Тлумачення судом змісту заповіту не повинно змінювати волі спадкодавця, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права спадкодавця щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту заповіту є лише інструментом з`ясування волі спадкодавця, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю спадкодавця.

Як зазначалося вище, згідно зі статтями 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з п. 17 Розділу X «Перехідних положень» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Тобто, на момент складання заповіту та на момент смерті спадкодавця право ОСОБА_2 на земельну ділянку було підтверджене сертифікатом на право на земельну частку (пай). Однак після відкриття спадщини це майно їй вже не належало, оскільки на підставі даного сертифікату було видано державний акт на право власності на земельну ділянку і зміни спадкодавцем ОСОБА_2 не могли бути внесені в заповіт.

Згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Із відповіді Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області вбачається, що сертифікат на земельну частку (пай) був виданий на ім`я ОСОБА_2 . Також, з даної відповіді встановлено, що ОСОБА_2 взамін сертифікату було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №668325, який 25.11.2002 року зареєстровано за №157, тобто після її смерті.

У разі, якщо заповідач реалізував право на земельну частку (пай) та отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, і за життя не склав нового заповіту чи не скористався правом на внесення змін до заповіту, то заповіт, у якому заповідач розпорядився правом на земельну частку (пай), не втрачає чинність на підставі частини четвертої статті 1236 ЦК України, а визначення спадкоємців на земельну ділянку має відбуватися згідно з цим заповітом (Постанова КЦС ВС відіб.02.2022 у справі № 136/1124/19).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша та друга статті 1236 ЦК України).

VІ. Висновки за результатами розгляду справи.

Отже судом встановлено, що відсутність оригіналів правовстановлюючих документів стали причиною неможливості оформлення спадкових прав на земельну ділянку згідно заповіту після смерті ОСОБА_2 в нотаріальній конторі.

Беручи до уваги вищевказані факти щодо спадкування спадкового майна в поєднанні з процесуальними нормами законодавства, а також враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини на вказане в позовній заяві майно в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було пред`явлено, а ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину, суд дійшов висновку, що остання є єдиним спадкоємцем спадкового майна, яке належало ОСОБА_2 . В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являються земельні ділянки.

На підставі вищевикладеного та враховуючи наявність перешкод для оформлення в нотаріальному порядку прав позивача на спадкове майно, суд дійшов висновку про необхідність захистити права позивача, як спадкоємця, шляхом визнання права власності позивача на земельні ділянки.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 392, 1216,1218, 1268 ЦК України, ст. 534, 549 ЦК України (1963 року) суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги представника позивача адвоката Андрусенка Ігоря Ярославовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 до Монастириської міської ради, про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно а саме, на:

- земельну ділянку площею 0,2521 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:001:0755, що розташована на території, Підліснянської сільської ради Монастириського району (теперішнього Чортківського району) Тернопільської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №668325;

- земельну ділянку площею 2,6887 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0007, що розташована на території Підліснянської сільської ради Монастириського району (теперішнього Чортківського району) Тернопільської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю Р1 №668325.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі ухвалення рішення за відсутності учасників справи протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення чи ухвалення рішення за відсутності учасників справи або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.10.2024 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Монастириська міська рада, (Код ), юридична адреса місцезнаходження відповідача: вул. Шевченка, №19, м. Монастириська Чортківський район Тернопільська область.

Суддя І. М. Галіян