Номер провадження: 22-ц/813/5664/24
Справа № 497/879/23
Головуючий у першій інстанції Раца В.А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк"

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 17 серпня 2023 року, ухвалене у складі судді Раца В.А., у приміщенні того ж суду,

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

25.04.2023 року представник позивача ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності №2233-К-Н-О від 30.08.2022 року (а.с.70), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 01.11.2014 року у розмірі 54 232,90 грн. станом на 20.03.2023 року та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 684,00 грн., мотивуючи тим, що з відповідачем ОСОБА_1 01.11.2014 року був укладений договір про надання банківських послуг № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, який збільшувався, в останнє до 44 000,00 грн., та який не виконаний належним чином, у зв`язку з чим станом на 20.03.2023 року утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 54 232,90 грн., яку відповідач в добровільному порядку не сплачує.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 17 серпня 2023 року позов акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що позов підлягає задоволенню, оскільки укладений між відповідачем та позивачем договір про надання банківських послуг не виконувався належним чином, що призвело до утворення зазначеної вище заборгованості за договором перед позивачем, яку відповідач в добровільному порядку не виплачує, тому суд стягує з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом в розмірі 54 232,90 грн., та відповідно до ст. 141 ЦПК судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2 684,00 грн.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення по справі № 497/879/2023 від 17.08.2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити по суті позовних вимог.

Вказує, що із заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 17.08.2023 не згоден, вважає його таким, що порушує його законні права та інтереси як відповідача, а також норми процесуального та матеріального права.

Порушення судом першої інстанції ст. 190 ЦПК України, що до не надсилання відповідачу копії доданих документів призвело безпосередньо до порушення його права як відповідача по справі на належне ознайомлення з матеріалами справи що згодом унеможливило ефективний захист прав у даному судовому процесі.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження моєї заборгованості перед банком, позивач надав до суду копію документа на іноземній мові, що схожий на анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк».

Зазначений документ не може бути належним та допустимим доказом тому - що:

1. паспортні данні в цьому документі не збігаються з даними мого паспорту;

2. анкета-заява, не містить інформації щодо наміру отримання мною кредитної картки «Універсальна» із встановленням кредитного ліміту;

3. анкета-заява, не містить підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

4.анкета-заява, не містить процентної ставки кредитування.

Вказує, що Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 зроблено висновок, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

В матеріалах справи 497/879/2023 взагалі відсутній паспорт споживчого кредиту встановленого Додатком 1 до Закону України «Про споживче кредитування».

Зазначає, що сума погашеної апелянтом заборгованість за тілом кредиту становить 223157,40 грн; що майже у 5 (п`ять) раз більше суми яку має намір стягнути з відповідача позивач.

Чим передбачено нарахування вказаних видів заборгованості, а саме простроченого тіла кредиту за відсутності заборгованості за поточним тілом кредиту - незрозуміло.

Щодо явки сторін

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду в судове засідання не з`явились , що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не є перешкодою для судового перегляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.

01 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з цим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 01.11.2014 року (а.с.37).

Відповідач при підписанні анкети - заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується відповідним підписом у заяві.

Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ "Приват Банк", які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме "Умови та правила надання банківських послуг" та "Тарифи Банку", які згідно заяви отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі.

Банком на підставі договору було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 44 000,00 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3. АТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому цим договором.

14.06.2018 року відбулася державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з ПАТ КБ "Приват Банк" на АТ КБ "Приват Банк".

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у порушення умов договору про надання банківських послуг не своєчасно та не в повному обсязі сплачує борг.

Станом на 20.03.2023 року відповідно до розрахунку заборгованості по договору про надання банківських послуг № б/н від 01.11.2014 року, утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 54 232,90 грн., в тому числі: 45 489,74 грн. заборгованість за кредитом, 8 743,16 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с.26-34).

Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки укладений між відповідачем та позивачем договір про надання банківських послуг не виконувався належним чином, що призвело до утворення зазначеної вище заборгованості за договором перед позивачем, яку відповідач в добровільному порядку не виплачує, тому суд стягує з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом в розмірі 54 232,90 грн., та відповідно до ст. 141 ЦПК судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2 684,00 грн.

Щодо зазначених висновків суду колегія суддів зауважує про таке.

Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками нарахованими за користування кредитом.

У заяві позичальника від 01.11.2014 року процентна/відсоткова ставка взагалі не визначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01.11.2014 року, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів не містять підпису відповідача, а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Вказаний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016р. у справі № 6-1746цс16 та від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (01.11.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (25.04.2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому у задоволені позовних вимог у цій частині слід відмовити в повному обсязі.

Згідно чч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.

Проте, враховуючи той факт, що кредитор має право вимагати у будь-який час виконання боржником обов`язку з повернення кредитних коштів за несвоєчасне погашення кредиту, які у добровільному порядку кредитору позичальником не повернуті, адже відповідачем не надано доказів, що він сплачував заборгованість за кредитним договором, яку він повинен був сплачувати, а тому суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 21099,69 грн., тобто суми фактично отриманої відповідачем, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язуватися повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі N 274/7221/19 (провадження N 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року N 75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі N 456/3643/17 (провадження N 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі N 760/7792/14-ц (провадження N 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі N 278/2177/15-ц (провадження N 61-22158св19).

Таким чином, виписка з карткового рахунку, яка додана до позовної заяви є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальником кредитними коштами, і часткове повернення отриманих коштів у кредит.

Виписка по рахунку містить інформацію по карткам, які були видані відповідачу згідно довідки, наданої банком.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду, скаржник не оспорює ту обставину, що 01 листопада 2014 року він підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, не ставить під сумнів відповідач і ту обставину, інформація надана банком про видані йому кредитні картки є достовірною та такою, що відповідає фактичним обставинам.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі позивач довів належними і допустимими доказами обставини щодо укладення між банком та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, та прострочення останнім виконання взятих на себе зобов`язань, що скаржником не спростовано.

Встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суд першої інстанції врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції в цілому дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, саме з вказаних вище підстав, водночас судом належним чином не перевірено обґрунтованість заявленої до стягнення заборгованості за кредитом, що визначена банком у розмірі 45489,74 грн.

Так, як убачається з виписки про рух коштів за період з 01 листопада 2014 року по 20 березня 2023 року та розрахунку заборгованості за договором б/н від 01 листопада 2014 року, а саме з графи "Відсотки погашені за рахунок кредиту", що позивачем здійснювалось автоматичне погашення відсотків за рахунок кредитних коштів.

У період з 01 листопада 2018 року по 20 березня 2023 року за рахунок кредитних коштів погашено відсотки у сумі 24390,05 грн.

Таким чином, банк обраховуючи заборгованість за тілом кредиту включав не лише фактично витрачені відповідачем грошові кошти, а і нараховував кошти, які ОСОБА_1 не отримував, а саме 24390,05 грн.

З огляду на ту обставину, що зміст укладеного сторонами кредитного договору від 01 листопада 2014 року у формі заяви, доданої до позовної заяви, не містить умов щодо можливості банку здійснювати погашення відсотків за рахунок тіла кредиту, то у банка були відсутні правові підстави для здійснення автоматичного погашення відсотків у сумі 24390,05 грн за рахунок кредитних коштів, відтак колегія суддів доходить висновку щодо наявності підстав для зменшення розміру заборгованості за тілом кредиту з 45489,74 грн до 21099,69 грн вирахувавши кошти у сумі 24390,05 грн, які безпідставно нараховувалися банком.

Сама по собі відсутність у анкеті-заяві від 01 листопада 2014 року інформації про тип кредитної картки, яку фактично було видано позичальникові, а також відсутність відомостей про бажаний розмір кредитного ліміту, за умови надання позивачем належних доказів, які відповідачем не спростовані, щодо фактичного використання ОСОБА_1 конкретних кредитних карток у межах кредитних лімітів, визначених банком, та повернення цих коштів, хоча і не у повному обсязі, вагомо свідчить про те, що позичальник був достеменно обізнаний про факт використання кредитних коштів у межах та обсягах, які визначені та погоджені банком у формі кредитного ліміту, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Посилання скаржника на правові позиції суду касаційної інстанції, які наведені в апеляційній скарзі, не суперечать висновкам суду щодо обов`язку позичальника повернути кредитору фактично отримані, однак не повернуті грошові кошти, отримані у кредит.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції порушено ст. 190 ЦПК України, що порушило його права як відповідача по справі на належне ознайомлення з матеріалами справи є необґрунтованим, оскільки як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції направив ухвалу про відкриття провадження від 27.04.2023 разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами, яку отримав відповідач.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що справа в суді першої інстанції перебувала з 25.04.2023 по дату ухвалення рішення 17.08.2023, проте ніщо не перешкоджало відповідачу звернутись з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи, проте з такою заявою не звертався.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду потрібно змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 54232,90 грн до 21099,69 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на наведені вище висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 39% від загальної ціни позову, тому стягнутий з відповідача на користь позивача судовий збір підлягає зменшенню з 2684 грн до 1046,76 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам .

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає задоволено частково, та у задоволенні позовних вимог потрібно відмовити на 61% від ціни позову, то судовий збір з урахуванням відстрочення, за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави у розмірі 2455,86 грн. та з ОСОБА_1 на користь держави 1570,14 грн.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 17 серпня 2023 року - змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 01 листопада 2014 року з 54 232,90 грн до 21099,69 грн, та суму судового збору з 2 684 грн до 1046,76 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2455,86 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1570,14 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко