Справа № 473/4210/24
РІШЕННЯ

іменем України

"29" жовтня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Москаленко С.Л., відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі ТОВ «Коллект Центр») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 22 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан» уклало з відповідачкою Договір про споживчий кредит №4839683.

Відповідно до договору ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати та надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 15 500 грн зі строком користування коштами протягом 30 днів з можливістю пролонгації цього строку, а відповідачка зобов`язалася вчасно повернути кредит (до 22 жовтня 2021 року), сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,7 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом протягом пільгового періоду та 5 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом протягом поточного періоду, а також комісію за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту (в разі пролонгації строку кредитування: на 3 дні комісію за обслуговування кредиту у розмірі 3 % від розміру поточного залишку кредиту; на 7 днів у розмірі 5 % від розміру поточного залишку кредиту; на 15 днів у розмірі 10 % від розміру поточного залишку кредиту).

Наслідками порушення позичальницею кредитних зобов`язань є її обов`язок за вимогою кредитодавця сплачувати неустойку за порушення умов кредитного договору та, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, проценти за період прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 5 % на день від суми простроченого зобов`язання.

13 січня 2022 року ТОВ «Мілоан» уклало з ТОВ «Вердикт Капітал» Договір факторингу №13-01/2022-79, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «Вердикт Капітал» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4839683 від 22 вересня 2021 року.

10 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» уклало з ТОВ «Коллект Центр» Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4839683 від 22 вересня 2021 року.

Позичальниця свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 10 липня 2024 року виникла заборгованість у загальному розмірі 104 780 грн, у тому числі:

- заборгованість за кредитом 15 500 грн;

- заборгованість за процентами 86 955 грн;

- заборгованість за комісією за видачу кредиту 2 325 грн.

Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки у повному обсязі.

23 жовтня 2024 року від відповідачки ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що:

- матеріали справи не містять оригіналів кредитного договору, договору факторингу, договору про відступлення права вимоги, а також графіку погашення кредиту;

- умова кредитного договору про нарахування комісії за видачу кредиту на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною, а тому така комісія не підлягає стягненню;

- матеріали справи не містять доказів щодо направлення їй, як позичальниці, повідомлення про відступлення права вимоги новому кредитору;

- матеріали справи не містять доказів виконання ТОВ «Мілоан» взятого на себе зобов`язання щодо видачі кредиту та доказів невиконання відповідачкою умов кредитного договору;

- матеріали справи не містять детального розрахунку заборгованості за кредитним договором.

В судове засідання представниця позивача не з`явилася, проте у позові просила проводити розгляд справи без її участі.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказуючи на те, що вона не має можливості виконувати кредитні зобов`язання у зв`язку з тяжким матеріальним становищем. При цьому, в судовому засіданні визнала факт укладення нею з ТОВ «Міолан» кредитного договору та отримання кредиту у розмірі 15 500 грн, а також факт невиконання нею умов кредитного договору, зокрема відсутність жодних проплат з її боку за вказаним правочином.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представниці позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.

Заслухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, суд встановив, що 22 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан» уклало з відповідачкою Договір про споживчий кредит №4839683.

Відповідно до договору ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 15 500 грн зі строком користування коштами протягом 30 днів з можливістю пролонгації цього строку, а відповідачка зобов`язалася вчасно повернути кредит (до 22 жовтня 2021 року), сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,7 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом протягом пільгового періоду та 5 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом протягом поточного періоду, а також комісію за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту (в разі пролонгації строку кредитування: на 3 дні комісію за обслуговування кредиту у розмірі 3 % від розміру поточного залишку кредиту; на 7 днів у розмірі 5 % від розміру поточного залишку кредиту; на 15 днів у розмірі 10 % від розміру поточного залишку кредиту).

Наслідками порушення позичальницею кредитних зобов`язань є її обов`язок за вимогою кредитодавця сплачувати неустойку за порушення умов кредитного договору та, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, проценти за період прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 5 % на день від суми простроченого зобов`язання.

13 січня 2022 року ТОВ «Мілоан» уклало з ТОВ «Вердикт Капітал» Договір факторингу №13-01/2022-79, за яким первісний кредитор відступив ТОВ «Вердикт Капітал» за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4839683 від 22 вересня 2021 року.

10 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» уклало з ТОВ «Коллект Центр» Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило позивачу за плату право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4839683 від 22 вересня 2021 року.

Суд не знаходить підстав для сумніву щодо дійсності вказаних документів, які подані позивачем у копіях відповідно до вимог ст.ст. 95, 100 ЦПК України. При цьому, відповідачка не заявляла клопотання про витребування оригіналів вказаних правочинів для їх огляду в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальниця підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (що не оспорювалося відповідачкою в судовому засіданні та знайшло своє підтвердження матеріалами справи (а.с. 13)).

Таким чином, ОСОБА_1 набула статусу, прав та обов`язків позичальниці у кредитних правовідносинах з ТОВ «Мілоан».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Водночас, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено можливість встановлення кредитодавцем додаткових комісій, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, які включаються до загальних витрат за споживчим кредитом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078, ч. 1 ст. 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. 514, ч. 1 ст. 1084 ЦК України).

За встановленого, права та обов`язки первісного кредитора за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №4839683 від 22 вересня 2021 року, перейшли до ТОВ «Коллект Центр».

Твердження відзиву про те, що матеріали справи не містять доказів направлення ОСОБА_1 , як позичальниці, повідомлення про відступлення права вимоги новому кредитору суд не приймає до уваги, оскільки неповідомлення первісним кредитором боржника про відступлення прав вимоги за договором новому кредитору не є підставою для невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань, оскільки наслідком такого є виключно право боржника здійснити платіж (погасити заборгованість) на користь первісного кредитора (ч. 2 ст. 1082 ЦК України).

Відповідно до копії Платіжного доручення від 22 вересня 2021 року №56944309 (а.с. 13, зворотна сторона) 22 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан» перерахувало на користь ОСОБА_1 15 500 грн кредитних коштів. Вказана обставина також визнана відповідачкою в судовому засіданні. Таким чином, первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором.

Натомість позичальниця свої зобов`язання жодному з кредиторів не виконала (що не оспорювалося нею в судовому засіданні), у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором.

Згідно наданих позивачем детальних розрахунків заборгованості за кредитом, станом на 10 липня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 104 780 грн, у тому числі:

- заборгованість за кредитом 15 500 грн;

- заборгованість за процентами (нарахованими за період з 22 вересня 2021 року до 23 лютого 2022 року) 86 955 грн;

- заборгованість за комісією за видачу кредиту 2 325 грн.

Однак суд не в повній мірі погоджується з таким розрахунком, а саме в частині нарахування процентів, у зв`язку з наступним.

Згідно п.п. 1.3, 1.4, 1.5.2, 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору протягом первісного строку кредитування (з 22 вересня 2021 року до 22 жовтня 2021 року) проценти в межах цього строку підлягали до нарахування за ставкою 1,7 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

Відповідно до п.п. 1.6, 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.3.1.2 кредитного договору у разі продовження позичальницею користування кредитом після закінчення первісного або пролонгованого за її бажанням строку кредитування строк кредитування щоразу збільшується на 1 день, але продовження цього строку не може перевищувати 60 днів (автопролонгація). Проценти в межах цього строку нараховуються за ставкою 5 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

Згідно п. 4.2 кредитного договору у разі прострочення виконання позичальницею зобов`язань зі сплати заборгованості кредитодавець, починаючи з наступного дня за датою спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгації, автопролонгації), згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України має право нараховувати проценти за ставкою 5 % від розміру простроченого грошового зобов`язання протягом усього строку прострочення.

З наданих розрахунків заборгованості вбачається, що нарахування процентів за кредитним договором здійснено кредиторами наступним чином:

- за період з 22 вересня 2021 року до 22 жовтня 2021 року за ставкою 1,7 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, що відповідає п.п. 1.3, 1.4, 1.5.2, 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору;

- за період з 23 жовтня 2021 року до 21 грудня 2021 року за ставкою 5 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, що відповідає п.п. 1.6, 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.3.1.2 кредитного договору.

Згідно наданих розрахунків заборгованості, зазначена заборгованість (за відсотками) станом на 21 грудня 2021 року становила 54 405 грн (з чим суд погоджується).

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал», як проміжний кредитор, також нарахував ОСОБА_1 проценти за період з 13 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 32 550 грн.

Зі змісту позову, а також наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості за кредитним договором (а.с. 15, 16) вбачається, що такі проценти нараховані саме у якості договірних процентів за користування кредитом, а не в якості передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 4.2 кредитного договору процентів за порушення позичальницею виконання грошового зобов`язання.

В той же час, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Водночас, у постанові від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що проценти за користування кредитом проценти, які нараховуються в межах строку кредиту, визначені у договорі. Такі проценти розуміються, як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

В той же час, проценти за неправомірне користування чужими коштами проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позов не містить вимоги про застосування передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідків порушення позичальницею грошового зобов`язання.

Тому нараховані в якості договірних проценти за період з 13 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 32 550 грн не підлягають стягненню, як такі, що нараховані поза межами визначеного договором строку кредитування.

Водночас суд повторює, що згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено можливість встановлення кредитодавцем у межах споживчого кредитування додаткових комісій, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, які включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Будь-яких обмежень щодо можливості встановлення комісії за надання кредиту (на відміну від комісії за обслуговування кредиту, яка регулюється спеціальними правилами встановлення та відповідними обмеженнями) вказаний Закон не містить.

При цьому, суд вважає хибними доводи відзиву на позовну заяву про те, що умова кредитного договору про нарахування комісії за видачу кредиту на підставі ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною, а тому така комісія не підлягає стягненню, оскільки вказане положення на час укладення кредитного договору було виключене із Закону України «Про захист прав споживачів».

Водночас, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була викладена у наступній редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

За встановленого, питання здійснення споживчого кредитування (у тому числі в частині встановлення додаткових комісій) на час укладення кредитного договору регулювалися саме Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів».

Що стосується посилання відповідачки на неможливість виконання нею кредитного зобов`язання у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, то в цій частині слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (зокрема: виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням зустрічних однорідних вимог (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням в одній особі боржника і кредитора (ст. 606 ЦК України); неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи або ліквідацією юридичної особи в разі неможливості переведення боргу на правонаступника (ст.ст. 608, 609 ЦК України)).

Тобто, неможливість виконання грошового зобов`язання у зв`язку з тяжким матеріальним становищем не є передбаченою законом підставою для невиконання зобов`язання та звільнення позичальниці від відповідальності за неможливість його виконання.

Тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» на підставі ст.ст. 526, 530 ЦК України підлягає стягненню встановлена судом заборгованість у загальному розмірі 72 230 грн, у тому числі:

- заборгованість за кредитом 15 500 грн;

- заборгованість за договірними процентами (нарахованими за період з 22 вересня 2021 року до 21 грудня 2021 року) 54 405 грн;

- заборгованість за комісією за видачу кредиту 2 325 грн.

Також з відповідачки на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) слід стягнути 2 087,20 грн судового збору.

Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, то в цій частині суд виходить з наступного.

Дійсно, відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію договору від 07 червня 2024 року №07-06/2024, укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», про надання правової допомоги з додатком у вигляді узгоджених тарифів за надані послуги, а також документи, що містять перелік, детальний опис та узгоджену сторонами вартість виконаних робіт, необхідних для надання правничої допомоги, зокрема: надання усної консультації з вивченням документів, вартість послуги 4 000 грн (виходячи з потраченого часу у 2 год. та вартості послуги у 2 000 грн за 1 год. роботи); підготовка пропозицій 6 000 грн (виходячи з потраченого часу у 3 год. та вартості послуги у 2 000 грн за 1 год. роботи); складання позовної заяви, вартість послуги 15 000 грн (виходячи з потраченого часу у 5 год. та вартості послуги у 3 000 грн за 1 год роботи).

Проте у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише ті судові витрати, які мають розумний розмір.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором.

Даний спір є спором незначної складності, судова практика щодо яких є сталою і передбачуваною, справа не передбачає необхідності виконання значного обсягу дій та робіт, необхідних для її підготовки та розгляду.

Водночас є сумнівними з точки зору їх необхідності та розумності адвокатські послуги щодо надання усної консультації у спорі незначної складності тривалістю у 2 год., підготовка пропозицій тривалістю у 3 год. та складання позовної заяви у стандартній справі незначної складності тривалістю у 5 год. та за ставками за надані послуги у розмірах, що значно перевищують середній розмір аналогічних послуг.

Отже, зважаючи на категорію даної справи, яка є нескладною, враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданих послуг, складності справи, а тому дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу (з урахуванням розміру задоволених позовних вимог) до 3 500 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (01133, м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306; ) заборгованість за Договором про споживчий кредит №4839683 від 22 вересня 2021 року, що утворилася станом на 10 липня 2024 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) гривень; заборгованість за договірними процентами за користування кредитом (нарахованими за період з 22 вересня 2021 року до 21 грудня 2021 року) у розмірі 54 405 (п`ятдесят чотири тисячі чотириста п`ять) гривень; заборгованість за комісією за видачу кредиту у розмірі 2 325 (дві тисячі триста двадцять п`ять) гривень, а всього в загальному розмірі 72 230 (сімдесят дві тисячі двісті тридцять) гривень, а також 5 587 (п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят сім) гривень 20 копійок судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 жовтня 2024 року.

Суддя: О.В. Вуїв