Провадження № 22-ц/801/1948/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 рокуСправа № 127/14989/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором фінансового кредиту,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ОСОБА_2 17.12.2019 року було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН23-01003. Згідно з умовами договору кредитор зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язувався повернути до 22.09.2020 року наданий йому кредит у розмірі 5000,00 гривень та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 9,1 % за кожні 14 днів. ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало належним чином, що підтверджується видатковим касовим ордером від 17.12.2019 року, а відповідачем в порушення умов договору невчасно та не в повній мірі сплачувались проценти, а також не повернуто кредитні кошти. Оскільки кредит майже не погашався, загальна заборгованість ОСОБА_2 станом на 01.05.2024 року складає 46281,00 (сорок шість тисяч двісті вісімдесят одна) гривень 00 копійки.

05.09.2022 року між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ТОВ «КРЕДИТ ГОТІВКОЮ» було укладено договір факторингу №1-09Ф).

Відповідно до умов даного договору факторингу право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01003 від 17.12.2019 року, укладеним між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ОСОБА_2 , було відступлено до ТОВ «КРЕДИТ ГОТІВКОЮ», що підтверджується витягом з Реєстру прав вимоги №_1_ від 09.09.2022 року.

12.12.2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНЦІЯ «ГЕФЕСТ» та ТОВ «КРЕДИТИ ГОТІВКОЮ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №12122023. Відповідно до умов даного договору право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01003 від 17.12.2019 року, укладеним було між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ОСОБА_2 , було відступлено до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕФЕСТ», що підтверджується витягом з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №12122023 від 12.12.2023 року.

13.12.2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВОЮ КОМПАНІЄЮ «ГЕФЕСТ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №13122023/1. Відповідно до умов даного договору факторингу право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01003 від 17.12.2019 року, укладеним було між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ОСОБА_2 , було відступлено до ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №13122023/1 від 13.12.2023 року.

Таким чином, позивач вважає, що він на даний час є особою, яка має право вимоги до боржника в частині повернення заборгованості за Договором та всіх інших платежів по Договору, а тому є належним позивачем за даним позовом та просить суд стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість по Договору про надання фінансового кредиту №ВН23-01003 від 17.12.2019 року в розмірі 46281,00 (сорок шість тисяч двісті вісімдесят одна) гривень 00 копійки., з яких 4 420,47,15 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 41850,53 грн. - проценти за період з 17.12.2019 року по 01.05.2024 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором фінансового кредиту відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 07.12.2019 між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН23-01003, згідно якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язувався повернути до 22.09.2020 року наданий йому кредит у розмірі 5000,00 гривень та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 9,1 % за кожні 14 днів. ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало належним чином, що підтверджується видатковим касовим ордером від 17.12.2019 року (а.с. 5), а відповідачем в порушення умов договору невчасно та не в повній мірі сплачувались проценти, а також не повернуто кредитні кошти, у відповідача утворилася заборгованість, а саме сума неповерненого тіла кредиту складає 4 420,47 грн., а заборгованість по процентах, нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом, складає 41850,53 грн., що підтверджується розрахунком наданим позивачем (а.с. 10).

Таким чином, загальна заборгованість ОСОБА_2 станом на 01.05.2024 року складає 46281,00 (сорок шість тисяч двісті вісімдесят одна) гривень 00 копійки.

З матеріалів справи вбачається, що 05.09.2022 року між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ТОВ «КРЕДИТ ГОТІВКОЮ» було укладено договір факторингу №1-09Ф).

Відповідно до умов даного договору факторингу право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01003 від 17.12.2019 року, укладеним було між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ОСОБА_2 було відступлено до ТОВ «КРЕДИТ ГОТІВКОЮ», що підтверджується витягом з Реєстру прав вимоги №_1_ від 09.09.2022 року.

12.12.2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНЦІЯ «ГЕФЕСТ» та ТОВ «КРЕДИТИ ГОТІВКОЮ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №12122023. Відповідно до умов даного договору право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01003 від 17.12.2019 року, укладеним було між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ОСОБА_2 , було відступлено до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕФЕСТ», що підтверджується витягом з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №12122023 від 12.12.2023 року.

13.12.2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВОЮ КОМПАНІЄЮ «ГЕФЕСТ» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №13122023/1. Відповідно до умов даного договору факторингу право вимоги за Договором про надання фінансового кредиту №ВН23-01003 від 17.12.2019 року, укладеним було між ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ОСОБА_2 , було відступлено до ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №13122023/1 від 13.12.2023 року.

Позивач вважає, що він на даний час є особою, яка має право вимоги до боржника в частині повернення заборгованості за Договором та всіх інших платежів по Договору, а тому є належним позивачем за даним позовом, а тому звернувся до суду із позовною вимогою про стягнення з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість по Договору про надання фінансового кредиту №ВН23-01003 від 17.12.2019 року в розмірі 46281,00 (сорок шість тисяч двісті вісімдесят одна) гривень 00 копійки., з яких 4 420,47,15 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 41850,53 грн. - проценти за період з 17.12.2019 року по 01.05.2024 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України.

Наведене вказує на неправомірність укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВОЮ КОМПАНІЄЮ «ГЕФЕСТ» та ОСОБА_1 договору відступлення права вимоги за кредитним договором.

Таким чином, ОСОБА_1 не набув прав первісного кредитора, а отже не має права пред`являти свої вимоги за договором фінансового кредиту №ВН23-01003 від 17.12.2019 року, який було укладено між «ВЕНДОР-ФІНАНС» та ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід ураховувати, що у зв`язку з заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року указано, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала і в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що: «відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».

Отже якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції зазначивши, що у даній відбулася заміна кредитодавця (ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНЦІЯ «ГЕФЕСТ»), який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу ( ОСОБА_1 ), який не наділений правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ, а відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи, що оформлено договором №13122023/1 від 13.12.2023 року, суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, зазначивши при цьому, що позов подано особою, яка у цій справі не набула права вимоги за пред`явленим позовом.

Разом з тим, доказів того, що попередній кредитор ТОВ «ФК «Гефест» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації матеріали справи не містять та судом таких обставин не встановлено.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 214/932/16 та від 03 травня 2022 року у справі № 213/1198/15-ц.

У апеляційній скарзі скаржник хоча і посилається на незаконність оскаржуваного рішення та на те, що воно ухвалене із порушенням норм чинного законодавства, однак у чому конкретно це полягає він не зазначає, а лише цитує зміст позовної заяви, тому такі посилання скаржника є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381,382,384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: С.Г. Копаничук

С.К. Медвецький