Провадження №22-ц/812/235/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.

за участю представників: боржника адвоката Камінського В.І.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №2-1-12871/2008 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Шолох Людмили Миколаївни у приміщенні цього суду 26 грудня 2023 року, повний текст якої складений того ж дня, за скаргою ОСОБА_1 на постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в :

02 серпня 2023 р. ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій він просить визнати незаконними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. (далі Приватний виконавець): про відкриття виконавчого провадження № 62147578 від 21 травня 2020 р.; про арешт коштів боржника від 21 травня 2020 р.; про звернення стягнення на заробітну плату від 22 травня 2020 р.; про арешт коштів боржника від 08 вересня 2020 р.; про арешт майна боржника від 21 травня 2020 р., посилаючись на те, що приватний виконавець Баришніков А.Д. незаконно відкрив виконавче провадження № 62147578, прийнявши виконавчий лист № 2-1-12771/08 поза межами строку звернення виконавчого листа до виконання.

Скарга мотивована тим, що згідно ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню, то з наступного дня після його прийняття.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлення законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

ОСОБА_1 зауважує, що станом на 21 травня 2020 року стягувачем АТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі Банк) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження № 62147578 від 21 травня 2020 року є незаконною та підлягає скасуванню як і похідні від неї постанови про арешт коштів боржника від 21 травня 2020 року та про звернення стягнення на заробітну плату від 22 травня 2020 року; про арешт коштів боржника від 08 вересня 2020 р. й про арешт майна боржника від 21 травня 2020 року.

У відзиві на скаргу приватний виконавець Баришніков А.Д. просить відмовити у задоволенні скарги з огляду на її необґрунтованість.

Відзив мотивовано тим, що відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про виконавче законодавства» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Відповідно до даних дублікату виконавчого документа, виконавчий документ містить 2 відмітки, остання відмітка державного виконавця Центрального відділу ДВС 28 лютого 2019 р. про повернення виконавчого документу стягувачеві. Повторний строк пред`явлення виконавчого документу з 28 лютого 2019 до 28 лютого 2022 р.

Тому Приватний виконавець вважає, що стягувач звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання дублікату виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва по справі №2-1 -12871/2008-ц з дотриманням строку пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Від представника стягувача - АТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшли письмові пояснення на скаргу боржника, в яких останній просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги, посилаючись на її недоведеність та необґрунтованість. Пояснення мотивовані тим, що у виданому за заявою Банку 22 жовтня 2014 року дублікаті виконавчого листа у справі №2-1-12871/2008 на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та судових витрат в сумі 153416 грн. 22 коп. було зазначено строк пред`явлення до виконання 3 роки. Тобто строк пред`явлення цього виконавчого документа до виконання був до 22 жовтня 2017 року, а судом при видачі дублікату виконавчого листа не було встановлено факту пропущення стягувачем строку його пред`явлення. Ухвала суду про видачу дублікату виконавчого листа боржником не оскаржена. Тому у передбачений законом строк дублікат виконавчого листа був пред`явлений у 2016 році до виконання, але виконавче провадження 17 березня 2017 року було завершено на підставі пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», після чого 20 лютого 2019 року Банку направив заяву про відкриття виконавчого провадження до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. 28 лютого 2019 року виконавчою службою винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання, а 15 травня 2020 року Банку направив заяву про відкриття виконавчого провадження до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. Стягувач посилається на те, що наведене свідчить про переривання строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, а тому його пред`явлення до виконання 21 травня 2020 року відбулося в межах передбаченого законом строку.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2023 року ОСОБА_1 поновлено строк звернення до суду зі скаргою на постанови приватного виконавця Баришнікова А.Д., у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанови приватного виконавця відмовлено.

Поновлюючи строк для звернення зі скаргою суд першої інстанції погодився з аргументами заявника щодо поважності причин пропуску строку звернення із скаргою, а саме, що про існування виконавчого провадження № 6214778 з виконання виконавчого листа № 2-1-12871, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 22 жовтня 2014 року, він дізнався лише 31 червня 2023 року, оскільки йому було заблоковано зарплатну банківську картку, через те, що у зазначений період (червень 2023 року) він перебував в Луганській та Донецькій областях у зв`язку із виконанням військового обов`язку, звернутися із цією скаргою він мав можливість лише 02 серпня 2023 року.

Ухвала суду в частині відмови у задоволенні вимог скарги мотивована тим, що строк для звернення виконавчого листа №2-1-12871 до виконання переривався пред`явленням його до виконання стягувачем. Тому постанова про відкриття виконавчого провадження приватного виконавця Баришнікова А.Д. від 21 травня 2020 р. є такою, що винесена з дотриманням вимог чинного законодавства, підстав для визнання її незаконною та скасування суд не вбачав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що ухвала суду є незаконною і необґрунтованою, постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просить її скасувати та постановити нову якою задовольнити вимоги скарги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду щодо відліку строків звернення стягувача з пред`явленням виконавчого документа до виконання розпочинається з 22 жовтня 2014 року не відповідає дійсним обставинам справи і нормам матеріального права. Так, згідно вимог ч.2 ст.22 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-ХІУ «Про виконавче провадження», що була чинна на день видачі виконавчого листа, для виконання судових рішень були установлені строки для пред`явлення виконавчого листа, які наступали з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Відповідно до рішення Верховного Суду у складі колегії судців Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 419/310/12 - дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Враховуючи наведене вище, що дублікат має силу первісного документа то строк для пред`явлення необхідно враховувати від 23 січня 2009 р. - з часу набрання рішенням законної сили. Цим обставинам справи судом оцінки не дано та в рішенні про це нічого не зазначено. Як вбачається з матеріалів справи і про це зазначається в рішенні суду, що в матеріалах справи наявна копія постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції від 03 квітня 2009 р. про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-1-12871.

Отже, таким чином стягувач звернувся до державного виконавця і з цього часу строк перервався. До того ж, стягувач звернувся 06 серпня 2014 р. до Центрального районного суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку із втратою. В ній зазначив, що 12 липня 2011 р. він звернувся до відділу ДВС про хід виконавчого провадження відповіді не отримав, 11 грудня 2013 р. про ознайомлення з матеріалами провадження, але відповіді не отримав. 14 липня 2014 р. було отримано відповідь від ДВС, в якій зазначено, що станом на 14 липня 2014 р. проваджень відносно ОСОБА_1 не має. Перевірити, чи перебували провадження до 2011 р. не є можливим, оскільки зберігання даних документів становить три роки. Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦПК України зазначено, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Однак стягувач не звертався до суду за поновленням строку. Таким чином, стягував, отримавши дублікат виконавчого листа, не визначившись зі строками пред`явлення повторно до виконання, надав його уже до іншого відділу, а саме - Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Не перевіривши строків пред`явлення до виконання, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, яке було завершене 17 березня 2016 р., а виконавчий лист - повернуто стягувачу. Враховуючи зазначене, на думку ОСОБА_1 , після завершення виконавчого провадження в даному випадку крайній строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був 18 березня 2019 р. Цей строк було стягувачем порушено. До того ж, твердження суду, що строк у три роки слід рахувати з 28 лютого 2019 р., коли державний виконавець виніс повторну постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, є помилковим, так як у відкритті виконавчого провадження було відмовлено, а сам факт звернення не перериває строків. Крім того, про те що дублікат виконавчого листа був пред`явлений до виконання, суд робить висновок тільки з відміток державного виконавця, які находяться на копії виконавчого листа. ОСОБА_1 вважає, що такий доказ є неналежним, так як він не підтверджений копіями постанов державного виконавця, що є порушенням вимог статті 78 ЦПК України - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, судом не надано оцінки тому, що стягувач звернув стягнення на заставлене майно і покрив свої вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2008 року у справі №2-1-12871/2008 р. з ОСОБА_1 стягнуто на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі АТ «Райффайзен Банк Аваль», Банк), 151867 грн. 55 коп. заборгованості за кредитним договором №014/08-112/62576 від 06 квітня 2007 року та 1548 грн. 67 коп. судового збору (а.с. 49).

На підставі вказаного судового рішення позивачу 29 січня 2009 року був виданий виконавчий лист, з метою виконання якого постановою державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції Каліч Є.А. 03 квітня 2009 року було відкрито виконавче провадження №12179185 (а.с. 52, 55).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2014 року задоволено подання АТ «Райфайзен Банк Аваль» та видано дублікат виконавчого листа № 2-1-12871. (а.с. 83).

З копії дубліката виконавчого листа № 2-1-12871, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 22 жовтня 2014 року, вбачається, що він перебував на виконанні у державного виконавця та 17 березня 2016 року був повернутий на підставі положень пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року 606-XIV (в редакції, чинній на день вчинення виконавчих дій, далі Закон від 21 квітня 1999 року 606-XIV) - оскільки у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Надалі 20 лютого 2019 року цей дублікат виконавчого листа разом із заявою про відкриття виконавчого провадження був надісланий АТ «Райфайзен Банк Аваль» до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с. 98), а 28 лютого 2019 року цей виконавчий лист було повернуто державним виконавцем Кукоара К.Ю. на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон від 02 червня 2016 року № 1404-VIII) - оскільки стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску (а.с. 99).

15 травня 2020 року стягувач АТ «Райфайзен Банк Аваль» подав заяву про відкриття виконавчого провадження дублікату виконавчого листа, виданого 22 жовтня 2014 року, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку 153416 грн. 22 коп. приватному виконавцю виконавчого округу Миколаївської області Баришнікову А.Д. (а.с. 92)

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. від 21 травня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62147578 з виконання виконавчого листа № 2-1-12871, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 22 жовтня 2014 року (а.с. 110).

Постановами приватного виконавця Баришнікова А.Д. від 21 травня 2020 року у виконавчому провадженні № 62147578 накладено арешт на майно та на кошти боржника ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом (а.с. 113, 114).

Постановою приватного виконавця Баришнікова А.Д. від 22 травня 2020 року у виконавчому провадженні № 62147578 звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 , постановлено здійснювати відрахування із доходів ОСОБА_1 у розмірі 20% з урахуванням витрат виконавчого провадження та основної винагороди приватного виконавця (а.с. 115).

Постановою приватного виконавця Баришнікова А.Д. від 08 вересня 2020 року у виконавчому провадженні № 62147578 накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , розміщені в АТ «Укргазбанк» на р/р НОМЕР_1 та р/р НОМЕР_2 (а.с. 116).

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами 1, 2 статті 18 цього закону передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина. 1 статті 74 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII).

Згідно із частиною 1 статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).

Відхиляючи скаргу боржника ОСОБА_1 на постанову Приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 21 травня 2020 року, суд відхилив доводи заявника про пропуск стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документу №2-1-12871 до виконання, вважав, що строк не пропущений, оскільки переривався пред`явленням його до виконання стягувачем.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується та приймає доводи апеляційної скарги, вважає, що повернення виконавчого документа без прийняття до виконання не перериває строк його пред`явлення до виконання.

Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 22 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який був чинним на день ухвалення заочного рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь Банку).

Тому звернувшись 13 березня 2009 року за виконанням виконавчого листа №2-1-12871 до виконавчої служби (а.с. 68) ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» подав його до виконання у визначений законом строк.

Згідно ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2014 року про видачу дублікату виконавчого листа № 2-1-12871 судом встановлено, що виконавчий лист було втрачено при виконанні (а.с. 83).

Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців (частина перша статті 12 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII).

Виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом (пункт 5 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, який набрав чинності 5 жовтня 2016 року).

Приписи щодо переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання наведені у статті 23 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV та у частинах четвертій і п`ятій статті 12 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Так, частина 1 статті 23 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV передбачала, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується (частина 2 статті 23 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-XIV).

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Аналогічні положення містяться у частинах 4, 5 статті 12 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII).

Після отримання стягуваечм дублікату виконавчого листа, як свідчить відмітка на ньому, він перебував на виконанні у державного виконавця та 17 березня 2016 року був повернутий на підставі положень пункту 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року 606-XIV, після чого АТ «Райфайзен Банк Аваль» подав виконавчий документ на виконання 20 лютого 2019 року разом із заявою про відкриття виконавчого провадження до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с. 98), а 28 лютого 2019 року цей виконавчий лист було повернуто державним виконавцем Кукоара К.Ю. на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, оскільки стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску (а.с. 99).

Апеляційний суд звертає увагу, що предметом оскарження у провадженні, яке розглядається, є постанови Приватного виконавця у виконавчому провадженні № 62147578, постанова про відкриття виконавчого провадження за наслідками подання до виконання дублікату виконавчого листа вперше після його отримання Банком боржником не оскаржується, тому колегія суддів не приймає аргументи апеляційної скарги про те, що це звернення відбулися після спливу строку на пред`явлення дублікату виконавчого листа до виконання.

Натомість аргументи про незаконність постанови Приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження є прийнятними.

Так, підстави повернення виконавчого документа стягувачеві визначені у частині першій статті 37 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII:

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина п`ята статті 37 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII у редакції, чинній до 5 серпня 2021 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з пред`явленням цього документа до виконання перебіг такого строку починається заново з наступного дня після повернення виконавчого документа. Час, що минув до переривання цього строку, до нового строку не зараховується (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 2-175/2010).

Підстави повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання визначені у частині четвертій статті 4 та у частині третій статті 5 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Так, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (частина четверта статті 4 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 28 лютого 2019 року повернув стягувачу дублікат виконавчого листа на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII - оскільки стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц звернула увагу на те, що приписи законодавства для ефективності їхнього застосування слід тлумачити з урахуванням вимоги розумності (розсудливості). У випадку повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання можливість переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання зазначеній вимозі не відповідає. Вочевидь, нерозумно застосовувати інститут переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, коли виконавчий документ був повернутий стягувачеві без прийняття до виконання, зокрема, через пропуск встановленого законом строку пред`явлення цього документа до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII), коли виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим статтею 4 Закону № 1404-VIII (пункт 6 частини четвертої цієї статті); коли його пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (пункт 10 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII).

Отже, приписи частини четвертої статті 4 та пунктів 1 і 2 частини третьої статті 5 Закону № 1404-VIII щодо повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання не передбачають можливості застосування приписів статті 12 цього Закону стосовно переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У згаданій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (частини четверта та п`ята статті 12 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа без прийняття до виконання з підстав, визначених у частині четвертій статті 4 та у частині третій статті 5 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, не перериває строк пред`явлення такого документа до виконання.

З урахуванням викладеного після повернення без виконання дубліката виконавчого листа державним виконавцем 17 березня 2016 року Банк з урахуванням положень Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII мав звернутися за виконанням цього виконавчого документа до 17 березня 2019 року. Подавши дублікат виконавчого листа 20 лютого 2019 року, Банк не пропустив строк пред`явлення його до виконання, але його було повернуто 28 лютого 2019 року без прийняття - з підстав, визначених частиною 4статті 4 Закону від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, а тому це не призвело до переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Тому, звернувшись 15 травня 2020 року до Приватного виконавця з метою виконання дублікату виконавчого листа, АТ «Райффайзен Банк Аваль» пропустив визначений законом строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, у зв`язку з чим Приватний виконавець безпідставно виніс постанову від 21 травня 2020 року про відкриття виконавчого провадження, що свідчить про її незаконність та наявність передбачених статтею 451 ЦПК України підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

За такого колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги і вважає обґрунтованим скаргу ОСОБА_1 на постанову Приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, а також інші постанови у цьому виконавчому провадженні, які оскаржує заявник, тому що у разі незаконного відкриття виконавчого провадження відсутні підстави для вчинення будь-яких виконавчих дій.

Щодо висновків суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 строку на звернення до суду зі скаргою, апеляційна скарга не містить окремих доводів та аргументів про неправильність такого висновку суду, а тому апеляційний суд в силу положень частини 1 статті 367 ЦПК України не переглядає ухвалу суду в цій частині.

За такого суд першої інстанції, вирішуючи по суті скаргу ОСОБА_1 на постанови Приватного виконавця, неправильно застосував норми процесуального закону та помилково дійшов висновку про відповідність оскаржуваних постанов Приватного виконавця, зокрема про відкриття виконавчого провадження, вимогам закону та безпідставно відмовив у задоволенні скарги, тому ухвалу суду необхідно скасувати в частині відмови у задоволенні скарги в силу пункту 4 частини 1, частину 2 статті 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена, за наслідками перегляду справи його скарга також задоволена, на Приватного виконавця слід покласти судові витрати, стягнувши на користь заявника сплачений ним за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 536 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 грудня 2023 року в частині відмови у задоволенні скарги скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 на постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Визнати неправомірними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича у виконавчому провадженні № 62147578 з виконання виконавчого листа № 2-1-12871: від 21 травня 2020 року про відкриття виконавчого провадження, від 21 травня 2020 року про арешт коштів боржника, від 21 травня 2020 року про арешт майна боржника, від 22 травня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, від 08 вересня 2020 року про арешт коштів боржника.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича на користь ОСОБА_1 536 грн судового збору.

Ухвалу суду в частині поновлення строку на звернення до суду зі скаргою залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 14 лютого 2024 року