Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Справа № 650/3675/24
провадження № 2/650/1411/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 жовтня 2024 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області
в складі: головуючого Сікора О.О.,
за участю секретаря Завістовської Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Велика Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Милівської сільської війскової адміністрації Бериславського району Херсонської області про визнання дійсним договору куплі-продажу житлового будинку та визнання права власності на житловий будинок,
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеного 14 травня 1992 року між ОСОБА_1 та радгоспом «Наддніпрянський».
Визнати за ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що 15.05.1992 року, позивач придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Про що був укладений договір купівлі-продажу від 14.05.1992 року.
За умовами вказаного договору (п.1) Продавець радгосп «Наддніпрянський» зобов`язувався продати вказаний житловий будинок, а покупець зобов`язувалася прийняти вказане нерухоме майно. Позивач сплатила грошові кошти за житловий будинок а продавець передав їй останній. З того часу позивач почала проживати в будинку.
Позивач звернулася до Центру надання адміністративних послуг із заявою про реєстрацію права власності на будинок, однак їй було відмовлено, з причини, що Договір купівлі-продажу № б/н від 14.05.1992 року не був нотаріально посвідчений, а чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення договорів.
Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, свідчать про неможливість визнання за позивачем права власності на житловий будинок, окрім як за зверненням до суду.
Відповідач, будучи належним чином сповіщеним про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав, зустрічний позов до суду не пред`явив. Враховуючи думку позивача, який не заперечив, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за доцільне провести заочний розгляд справи.
За таких обставин, суд вважає можливим постановити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.
Позивач 15.05.1992 року, придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Про що був укладений договір купівлі-продажу від 14.05.1992 року.
За умовами вказаного договору (п.1) Продавець радгосп «Наддніпрянський» зобов`язувався продати вказаний житловий будинок, а покупець зобов`язувалася прийняти вказане нерухоме майно. Позивач сплатила грошові кошти за житловий будинок а продавець передав їй останній. З того часу позивач почала проживати в будинку.
До договору додавався акт приймання-передачі та технічна характеристика. Яку позивач 30.11.1993 року виготовила вже на своє ім`я. Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 30.11.1993 рік, єдиним власником будинку є ОСОБА_1 .
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Позивачем заявлені позовні вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та як наслідок визнання за ним права власності на спірне майно.
З положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, вбачається. що даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Оскільки взаємні права та обов`язки відповідно до договору виникли в 2000 році під час дії ЦК УРСР, до правовідносин, що виникли між сторонами необхідно застосувати положення ЦК УРСР від 1963 року.
Відповідно до ч. 1 ст.227 ЦК УРСР, в редакції чинній на час укладення спірного договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).
Зі змісту ч.1 ст.47 ЦК УРСР вбачається, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Згідно зі ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.
Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод.
Так слід зазначити, що сторони домовились про всі істотні умови договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями. Позивач сплатила відповідачу грошові кошти в рахунок домовленої суми вартості житлового будинку, відтак метою та предметом договору було купівля-продаж будинку з надвірними спорудами тобто правочин вчинявся з наміром створення відповідних правових наслідків, виконуючі його вимоги здійснили передачу та прийняття коштів, будинку, тобто їхні дії абсолютно кореспондуються з виконанням умов договору та наявним на той момент бажанням сторін досягти вказаної мети.
Позивач всі свої зобов`язання виконала, користується придбаним майном, однак не може оформити право власності на майно з причин незалежних від неї.
Зазначені факти, свідчать про неможливість визнання за позивачем права власності на житловий будинок, окрім як за зверненням до суду, з вимогою про визнання договору дійсним, визнання права власності, що є похідним одне від одного та поєднано спільною метою.
Так аналізуючи вказані норми законодавства слід зазначити, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на дійсне настання правових наслідків, що узгоджується з ч.3 ст. 203 ЦК України.
Правочин, укладений між сторонами, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, однак зміст договору не суперечить іншим вимогам закону та не порушує прав третіх осіб, які не є його сторонами.
Таким чином, системний аналіз наведених положень закону дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання за нею такого права в судовому порядку.
За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку, відбулося його виконання, продавець отримав гроші, покупець прийняла будинок, суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, у зв`язку з чим, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було порушене неправомірними діями або бездіяльністю відповідачів, вирішення вимоги позову не віднесено до компетенції відповідача та участь останнього обумовлена особливістю порядку вирішення спорів подібної категорії.
Керуючись статтями 12, 13, 141, 200, 209, 259, 263 265, 279 ЦПК України, Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Позов ОСОБА_1 до Милівської сільської війскової адміністрації Бериславського району Херсонської області про визнання дійсним договору куплі-продажу житлового будинку та визнання права власності на житловий будинок задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеного 14 травня 1992 року між ОСОБА_1 та радгоспом «Наддніпрянський».
Визнати за ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Судові витрати покласти на позивача.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.О. Сікора