ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 444/2538/23

провадження № 61-7113св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року у складі судді Оприска З. Л. тапостанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання протиправним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору, нарахування та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 2007 року перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця». Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 18 серпня 2017 року № 1972/ос позивачка переведена на посаду старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця».

Починаючи з 24 лютого 2022 року для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця», в тому числі і для неї, встановлено режим простою.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос «З особового складу» припинено простій введений працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю та призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, в тому числі і з нею, чим фактично відсторонено її від роботи.

Вважала, що право роботодавця на призупинення трудового договору з працівником настає у випадку абсолютної неможливості через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її, що повинно настати одночасно, а сам факт надання права на призупинення трудового договору є недостатнім, що за умови, коли працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Станом на час прийняття оскаржуваного наказу АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї діяльності у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, продовжує працювати, надаючи послуги з вантажних та пасажирських перевезень, оренди нерухомості, здійснює публічні закупівлі та приймає на роботу нових працівників, продовжує реалізацію програми з продажу непрофільних активів, а відтак є необхідність в організації та виконанні роботи, яку вона виконує як працівник Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.

Посилалася на те, що має можливість виконувати свої посадові обов`язки, зважаючи на те, що знаходиться за місцем свого проживання у місті Львові, де не ведуться активні бойові дії, а підприємство має можливість надавати цю роботу, оскільки має виробничі, організаційні, технічні можливості та засоби виробництва.

Звертала увагу, що призупинення трудового договору з працівником хоч і не припиняє трудових відносин і не є звільненням в розумінні положень Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), однак фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

На думку позивачки, незаконні дії відповідача позбавили її можливості працювати, у зв`язку з чим є обґрунтованою вимога про стягнення з відповідача на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 06 травня 2022 року по день фактичного допуску до роботи.

Крім того, внаслідок незаконного призупинення з трудового договору, їй відмовлено у призначенні державної соціальної допомоги і як одинокій матері, так і як малозабезпеченій сім`ї з причини, що за неї не сплачується в мінімальному розмірі ЄСВ.

З наведених підстав просила визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос «З особового складу» та додаток до нього в частині призупинення дії трудового договору зі старшим ревізором відділу внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту та контролю Регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контрою АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1.; зобов`язати АТ «Укрзалізниця» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 06 травня 2022 року до дня фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос «З особового складу» та додаток до нього в частині призупинення дії трудового договору зі старшим ревізором відділу внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту та контролю Регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1.

Зобов`язано АТ «Укрзалізниця» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату в розмірі 442 805,00 грн за період з 06 травня 2022 року до 31 жовтня 2023 року, як оплату за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 1 073,60 грн сплаченого позивачем судового збору.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» судовий збір в розмірі 4 428,05 грн, який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору саме з позивачкою, яка працювала на посаді старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця», як і не доведено тієї обставини, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишено без задоволення, а рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Доводи апеляційної скарги жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

АТ «Укрзалізниця» у травні 2024 року через засоби поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц, від 30 липня 2021 року у справі № 263/6538/18, від 31 жовтня 2019 року у справі 3 469/95/17 та постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Також заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України у подібних правовідносинах(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що на даний час Верховним Судом не сформовано правовий висновок щодо питання застосування статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в контексті наступного: чи передбачає дана норма, що неможливість надання роботи повинна містити виключно абсолютний характер та чи має право роботодавець прийняти рішення про запровадження заходів, необхідних для забезпечення функціонування підприємств в умовах воєнного стану та визначення переліку працівників з якими необхідно призупинити дії трудових договорів з самостійним визначенням відповідних трудових критеріїв для цього; чи є обов`язковим одночасне настання самостійних обставин неможливості надати роботу та неможливості виконувати роботу працівником; відмінність між такими формами організації трудових правовідносин як призупинення дії трудового договору та простій, в якому працівник перебував до призупинення дії трудового договору та з яким погодився.

Судами не враховано, що призупиняючи дії трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», зокрема і з позивачкою, відповідач виходив з того, які категорії професій були першочергово необхідні для виконання перевізного процесу в період дії воєнного стану. Тому, факт того, що АТ «Укрзалізниця» у зв`язку з військовою агресією не припинило повністю своєї діяльності, не унеможливлює призупинення дії трудового договору з конкретними працівниками структурних підрозділів.

На думку заявника, стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що підставами призупинення дії трудового договору може бути не лише повна непрацездатність підприємства через його руйнування, а й інші, викликані збройною агресією, фактичні та економічні чинники, які не дозволяють забезпечити працівника роботою, яку він виконував раніше, наприклад: скорочення замовлень чи обсягу послуг, які надаються підприємством, суттєве зниження доходів підприємства, неможливість виконання роботодавцем перед працівником зобов`язань з виплати заробітної плати та страхових внесків, тощо.

Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 235 КЗпП України до правовідносин, які не пов`язані з незаконним звільненням працівника або переведенням його на іншу роботу, а саме: при визнанні незаконним та скасуванні наказу про призупинення дії трудового договору.

Звертає увагу, що в прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просила: «зобов`язати АТ «Укрзалізниця» нарахувати та виплатити середню заробітну плату», водночас, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки самостійно провів нарахування середньої заробітної плати позивачці.

Більше того, вважає, що частина друга статті 235 КЗпП України взагалі не підлягала застосуванню до спірних правовідносин, оскільки регулює виключно правовідносини, пов`язані з незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу працівника.

Застосування судом першої інстанції аналогії закону заявник вважає невиправданим, та таким, що свідчить про застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Також суди не врахували, що до призупинення дії трудового договору з позивачкою вона перебувала у простої, який було скасовано у зв`язку з необхідністю призупинення дії трудового договору, тому період з 06 травня 2022 року до жовтня 2023 року не можна вважати вимушеним прогулом, оскільки якби з позивачкою не було призупинено дію трудового договору, вона би все одно не працювала, а перебувала у простої і отримував дві третини встановленого їй посадового окладу, а не середній заробіток.

Крім того, поза увагою судів залишився факт пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, що встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Також, у касаційній скарзі порушено клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з вимогами частини п`ятої статті 403 ЦПК України, оскільки у справі наявна виключна правова проблема щодо застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Окремо заявник звернувся до Верховного Суду із заявою про зупинення виконання рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року, яке обґрунтовує тим, що поворот виконання оскаржуваних судових рішень буде неможливим, в силу частини другої статті 445 ЦПК України.

Позивачка своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» не скористалася.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 15 травня 2024 року касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2024 рокувідкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» з підстав визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Жовківського районного суду Львівської області матеріали цивільної справи № 444/2538/23; надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2024 року заяву АТ «Укрзалізниця» про зупинення виконання рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року задоволено частково. Зупинено виконання рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року, в частині стягнення середньої заробітної плати, крім суми заробітної плати за один місяць.

У червні 2024 року матеріали справи № 444/2538/23 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 18 серпня 2017 року № 1972/ос ОСОБА_1 переведено на посаду старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця».

У зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі.

Наказом AT «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління AT «Укрзалізниця» відповідно до додатка 1, у тому числі для позивачки, встановлено режим простою 24 лютого 2022 року - 28 лютого 2022 року.

Наказом AT «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В внесено зміни до додатку 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», та викладено його у новій редакції. Згідно з додатком 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В) позивачці встановлено режим простою 24 лютого 2022 року - 28 лютого 2022 року; 01 березня 2022 року - 31 березня 2022 року.

Наказом AT «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос припинено простій, введений наказом від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6 (зі змінами) працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, з дати, зазначеної у додатку 1 до цього наказу, а також призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у додатку 1 до цього наказу, до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Відповідно до додатку до вказаного наказу AT «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос, з позивачем призупинено дію трудового договору з 06 травня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні, чим фактично її відсторонено від роботи.

Згідно з листом AT «Укрзалізниця» від 20 червня 2023 року № ЦЦУП-13/150 навесні 2022 року через активні бойові дії на території України, ознайомлення з наказом про призупинення дії трудових договорів здійснювалось усіма доступними на той час способами оповіщення, відповідно до вимог частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції, що діяла на момент видання зазначеного наказу. Додатково повідомлено, що у зазначений період часу ознайомлення працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю AT «Укрзалізниця» проводилось альтернативними способами з використанням особистих засобів електронних комунікацій, в тому числі - шляхом здійснення телефонних дзвінків.

Наказом AT «Укрзалізниця» від 11 липня 2022 року № Ц-42/38 внесено зміни до додатку 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою» (зі змінами), та викладено його у новій редакції. Згідно з додатком 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В (в редакції наказу від 11 липня 2022 року № Ц-42/38) позивачці встановлено режим простою 24 лютого 2022 року - 28 лютого 2022 року; 01 березня 2022 року - 31 березня 2022 року; 01 квітня 2022 року - 30 квітня 2022 року; 01 травня 2022 року - 05 травня 2022 року.

Положенням про Департамент внутрішнього аудиту та контролю AT «Укрзалізниця» встановлено, що Департамент внутрішнього аудиту та контролю є структурним підрозділом акціонерного товариства «Українська залізниця», який виконує функції підрозділу/служби внутрішнього аудиту Товариства, з метою надання незалежних, об`єктивних аудиторських послуг, спрямованих на збільшення вартості Товариства та вдосконалення його діяльності і процесів. Згідно з пунктом 4.1. вказаного положення, обсяг діяльності Департаменту включає, але не обмежується, неупереджений аналіз, оцінку адекватності та ефективності процесів управління Товариством, ризик-менеджменту та внутрішнього контролю, а також якості виконання покладених обов`язків для досягнення цілей і завдань Товариства. За пунктом 4.2. цього ж Положення, обсяг діяльності Департаменту включає: оцінку відповідності діяльності Товариства, дій його керівництва, працівників та контрагентів законам, положенням, стандартам, договірним зобов`язанням, а також політикам і процедурам Товариства (пункт 4.2.1. Положення); оцінку надійності та цілісності звітності Товариства, а також іншої інформації та засобів, що використовуються для ідентифікації, вимірювання, класифікації та відображення у звітності такої інформації (пункт 4.2.2.); оцінку стану збереження активів та, за необхідності, перевірку наявності таких активів, включаючи ефективність та результативність використання ресурсів (пункт 4.2.3.); оцінку ефективності, продуктивності та результатів діяльності і програм Товариства (пункт 4.2.4.); моніторинг та оцінку ефективності управління ризиками Товариства, зокрема, в частині визначення, оцінки та управління ризиками, пов`язаними із досягненням стратегічних та операційних цілей Товариства, а також виявлення потенційних фінансових втрат (пункт 4.2.5.); оцінку адекватності, надійності, цілісності та ефективності систем внутрішнього контролю Товариства у порівнянні з найкращими практиками (Закон Сарбейнза-Окслі) (пункт 4.2.6.); оцінку адекватності, надійності, цілісності та ефективності процесів корпоративного управління та інформаційних систем Товариства (пункт 4.2.7.); підготовку планів роботи Департаменту на підставі аналізу: раніше проведених аудитів, ключових ризиків бізнес-процесів, пропозицій від органів управління Товариства. Затверджені Наглядовою радою (Комітетом з аудиту) плани не підлягають розголошенню (пункт 4.2.8.); проведення позапланових аудитів на вимогу Наглядової ради (Комітету з аудиту) (пункт 4.2.9.); Департамент зобов`язаний позапланово виконувати завдання з аудиту ad-hoc за запитами голови правління Товариства без необгрунтованої затримки. У разі часового конфлікту, викликаного обмеженістю людських ресурсів, директор Департаменту оперативно ініціює врегулювання питання, залучивши до цього голову правління та голову Комітету з аудиту (пункт 4.2.10.); надання рекомендацій щодо усунення недоліків та порушень, виявлених під час аудитів у підрозділах Товариства, та покращення їх діяльності (пункт 4.2.11.).

Крім того, рішенням Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації від 30 січня 2023 року ОСОБА_1 не призначено державну соціальну допомогу, як одинокій матері ОСОБА_2 , 2009 року народження, з причин: у складі сім`ї є працездатний, що не здійснює догляду, який не працював 3 місяці в періоді, за який враховується дохід.

Відповідно до листа від 07 листопада 2022 року № АЦКС-07/59 станом на 07 листопада 2022 року Плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувалися.

З інформації, що міститься в листі від 16 вересня 2022 року № ЦФЕ-7/477 з додатком до нього, вбачається, що відповідно до консолідованих фінансово-економічних показників AT «Укрзалізниця» у першому кварталі 2022 року збитки склали 2 034 230 грн, що на 247,9 % більше очікуваних показників і на 121 % більше, порівняно з аналогічним періодом 2021 року.

10 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою, в якій просила поновити дію трудового договору, призупиненого відповідно до наказу від 04 травня 2022 року № 483/ос.

З витягу з протоколу № А-10/4-23 засідання наглядової ради АТ «Українська залізниця» від 23 лютого 2023 року вбачається, що прийнято рішення ліквідувати структурний підрозділ Департамент внутрішнього аудиту та контролю даного товариства.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо вимог про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 від 12 травня 2015 року № 389-VIII Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 Закону № 2136-ІХ (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваних наказів від 25 березня 2022 року та 22 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі № 523/11673/22 (провадження № 61-5654св23), розглядаючи спір про звільнення 22 серпня 2022 року з посади сестри-господині в школі/таборі в м. Одесі на підставі пункту 6 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов висновку, що «існування воєнного стану автоматично не означає знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. При цьому суд зауважує, що пункт 6 частини першої статті 41 КЗпП України не містить умов за яким трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у зв`язку із нерентабельністю внаслідок того, що установа фактично не працює чи неможливістю роботодавця організувати безпеку працівникам тощо. Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», в редакції чинній на час звільнення позивачки з роботи, м. Одеса до переліку таких територій включена не була. Оскільки ДП Українського дитячого центру «Молода гвардія» розташоване на території, де не проводяться бойові дії, неможливість забезпечити позивачку роботою, визначену трудовим договором не пов`язана із відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій, а саме по собі існування воєнного стану в країні та обставини, пов`язанні з тим, що фактично дитячій табір не працює, не є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за пунктом шостим частини першої статті 41 КЗпП України».

За змістом статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 обіймає посаду старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця».

Факт введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є загальновідомим.

У наказі АТ «Українська залізниця» про призупинення дії трудового договору від 04 травня 2022 року № 483/ос вказано про те, що з 04 травня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у додатку 1 до цього наказу (а.с. 25-26, т. 1).

АТ «Укрзалізниця» обґрунтовувало неможливість надання роботи позивачці тим, що у зв`язку з широкомасштабним вторгненням на територію України військ російської федерації 24 лютого 2022 року обсяги господарської діяльності товариства критично зменшились, можливість організувати процеси діяльності товариства. Відповідач вважав таку обставину об`єктивною та такою, що настала внаслідок обставин непереборної сили.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, АТ «Українська залізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів.

Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Українська залізниця» дію трудових договорів не було призупинено.

Сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача, який обіймає посаду старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю, роботою.

Оскільки у справі не встановлено обставин неможливості надання відповідачем ОСОБА_3 роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу - її виконувати, тому суди встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.

Верховний Суд у своїх постановах: від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23) неодноразово висловлював свою позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести, неможливість надання та виконання такої роботи.

Такі висновки спростовують доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Щодо стягнення середнього заробітку

Оскільки районний суд дійшов вірного висновку, що підстав для застосування статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» немає, то й не підлягає застосуванню частина четверта цієї статті про те, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у даній ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України, яку суд першої інстанції вірно застосував.

Про можливість застосувати положення частин першої, другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема у вже згаданих постановах у справах № 161/7449/22, № 161/8196/22, № 465/3919/22, № 464/2944/23.

Отже, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати йому середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі, тому доводи касаційної скарги про те, що такий обов`язок покладається на державу, що здійснює збройну агресію, в цьому випадку безпідставні.

Водночас АТ «Укрзалізниця» у касаційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про стягнення середньої заробітної плати вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 у позові заявляла лише немайнові вимоги, зокрема, просила зобов`язати АТ «Укрзалізниця» нарахувати та виплатити середню заробітну плату.

Проте, така позиція заявника не ґрунтується на вимогах закону, згідно з якою суд, установивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата заробітної плати), повинен визначити розмір суми, яка не була виплачена працівникові при звільненні, що є належним і ефективним способом захисту його порушених трудових прав та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду. Схожого за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 травня 2024 року у справі № 757/17927/22 (провадження № 61-16707св23).

Також колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги щодо незгоди з розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних рішень судів та спростовуються їх змістом. Фактично аргументи касаційної скарги про це зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за статтею 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Щодо строку звернення до суду з позовом

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення вказаного строку, особа не повинна наводити конкретних причин його пропуску, окрім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 01 липня 2023 року, врахував строк, визначений статтею 233 цього Кодексу, відтак дійшов правильного висновку, що звернувшись до суду 31 липня 2023 року позивачка не пропустила строк на звернення до суду з цим позовом.

Щодо вирішення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

У справі, яка переглядається, заявник належним чином не мотивував наявність виключної правової проблеми.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки судова практика у цій категорії справ є сталою, факт існування виключної правової проблеми щодо застосування статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позивачем також не доведено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання оскаржуваного судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Зважаючи на те, що касаційна скарга АТ «Укрзалізниця» підлягає залишенню без задоволення, то відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання Жовківського районного суду Львівської області від 08 грудня 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник