Єдиний унікальний номер судової справи: 487/502/24
Номер провадження 22-ц/812/1537/24 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») про стягнення коштів, пені, 3% річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и л а:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів, пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Позов обґрунтованого тим, що ОСОБА_1 працює в КЗК «Обласний палац культури» на посаді робітника з комплексного обслуговування та ремонту будівель. У березні 2020 року він звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою відкриття рахунку для отримання заробітної плати. Починаючи з березня 2020 року на картковий рахунок позивача надходила заробітна плата, а відповідач почав списувати із карткового рахунку грошові кошти в рахунок погашення заборгованості. Було списано грошові кошти в сумі 5801,80 грн. З метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду. Ухвалою суду від 23 березня 2021 року по справі №487/4983/20 заборонено АТ КБ «Приватбанк» здійснювати списання грошових коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати, належного позивачу до набрання рішенням законної сили по справі. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2021 року по справі №487/4983/20 позовні вимоги позивача були задоволені, дії АТ КБ «ПриватБанк» зі списання коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати, належного ОСОБА_1 у період з 12 березня 2020 року по 14 липня 2020 року в загальній сумі 5801,80 грн. визнанні незаконними. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 помилково переказані кошти в сумі 5801,80 грн, пеню в сумі 1902,72 грн, інфляційні втрати в сумі 344,63 грн., 3% річних в сумі 147,79 грн., витрати на правову допомогу в сумі 13 620 грн. Рішення виконане 26 червня 2023 року. Під час розгляду справи №487/4983/20 відповідач, незважаючи на вищевказану ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2021 року про забезпечення позову, продовжив списання грошових коштів з рахунку позивача, станом на 14 вересня 2021 року загальна сума яких склала 7644,08 грн.

Згідно положень п. 1.38 ст. 1, ст. 20, підпункту 6 пункту 21.1 ст. 21, п. 26.2 та п.26.4 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», глави 6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ № 22 від 21 січня 2004 року, зокрема, п. 6.5. зазначеної Інструкції, свідчить про те, що договірне списання може здійснюватися банком за наявності 2-х умов: належним чином оформленого доручення банку на здійснення договірного списання з рахунку платника та простроченої заборгованості за договором, укладеним між власником рахунку та обслуговуючим банком.

Посилаючись на відсутність у Банку законних підстав для договірного списання грошових коштів з рахунків ОСОБА_1 , останній просив суд стягнути з відповідача на свою користь помилково переказані кошти у сумі 7 644,08 грн, пеню станом на 15 січня 2024 року у сумі 3 737,49 грн, 3% річних у сумі 586,87 грн та інфляційні втрати у сумі 3 108,37 грн, а також пеню станом на 26 червня 2023 року у сумі 4 255.73 грн, 3% річних у сумі 578,03 грн та інфляційні втрати - 3080,10 грн. Крім того просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

29 березня 2024 року від представника відповідача - адвоката Шевченка А.О. надійшли пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Крім того, у справі №487/502/24, позовними вимогами охоплюється інший період списання банком коштів ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту, а тому це інші обставини, які підлягають правовій оцінці з урахуванням наданих сторонами доказів.

Також судовими рішеннями, що набрали законної сили, встановлена наявність кредиторської заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк», позивач не виконав судових рішень. Зазначає, що Банк мав право проводити договірне списання коштів з рахунків позивача. Вказує, що позивачем невірно застосовано ставку для нарахування пені у розмірі 35,4%. Також, заперечує співмірність витрат на професійну правничу допомогу.

09 липня 2024 року від представника позивача - адвоката Заливчого Я.В. надійшла заява, в якій просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 13 626 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 помилково переказані кошти в сумі 7644,08 грн, пеню станом на 15 січня 2024 року в сумі 3737,49 грн, 3% річних станом на 15 січня 2024 року в сумі 586,87 грн та інфляційні втрати у сумі 3 108,37 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню станом на 26 червня 2023 року в сумі 4255,73 грн, 3% річних станом на 26 червня 2023 року в сумі 578,03 грн та інфляційні втрати у сумі 3080,10 грн. Стягнуто з АТ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в загальній сумі 13 626,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що у Банку відсутні законні підставі для договірного списання грошових коштів з рахунків позивача, передбачені Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 1071 ЦК України, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню помилково переказані кошти у розмірі 7 644,08 грн. На підставі ст. 1073 ЦК України та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про платіжні послуги» та на підставі ст. 625 ЦК України з Банку підлягає стягненню пеня, 3% річних та інфляційні втрати станом на 15 січня 2024 року та станом на 26 червня 2023 року. Крім того, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт по наданню позивачу правничої допомоги, складність справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); ціну позову та значення справи для сторони, суд вважає, що на користь позивача з відповідача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в загальній сумі 13626,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, боргові зобов`язання позивача перед банком, а саме рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2012 року визначена заборгованість ОСОБА_1 за договором про відкриття картрахунку та обслуговуванням платіжної картки від 01 березня 2005 року станом на 08 листопада 2011 року у сумі 5 513,37 доларів США та рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 серпня 2015 року визначена заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору від 29 грудня 2006 року станом на 20 квітня 2015 року у сумі 131 953,84 грн. Зазначає, що умови договірного списання встановлені договором про надання банківських послуг між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 від 04 березня 2020 року, а також умовами договору від 01 березня 2005 року та від 29 грудня 2006 року. Вказує на те, що у рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2021 року у справі №487/502/24, позовними вимогами охоплюється інший період списання банком коштів ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту, а тому це інші обставини, які підлягають правовій оцінці з урахуванням наданих сторонами доказів. Крім того, звертає увагу, що стягнення витрат на правову допомогу здійснено судом першої інстанції без достатніх правових підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Крім того просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у сумі 4 540 грн.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що в березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою відкриття рахунку для отримання заробітної плати.

Після підписання відповідної заяви про надання банківських послуг позивачу було відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 та видано електронний платіжний засіб - пластикову картку №212334, реквізити якої були передані ним КЗК «Обласний палац культури» для зарахування заробітної плати.

Починаючи з березня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 надходила заробітна плата.

Починаючи з 12 березня 2020 року відповідач почав списувати з карткового рахунку грошові кошти в рахунок погашення заборгованості, характер та походження якої для позивача є невідомим. Всього за період з 12 березня 2020 року по 14 липня 2020 року з карткового рахунку ОСОБА_1 були списано 5801,80 грн про які останній дізнався за допомогою системи дистанційного обслуговування Internet Banking Приват24 (в подальшому - Приват24). Грошові кошти з належного позивачу рахунку без його відома та згоди списувалися Відповідачем з призначенням платежу Автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком 29**28».

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2021 року по справі № 487/4983/20 задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом заборони АТ КБ «Приватбанк» здійснювати списання грошових коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати, до набрання рішенням по справі законної сили.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2021 року по справі №487/4983/20 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , яким дії АТ КБ «Приватбанк» зі списання коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати, належного ОСОБА_1 в період з 12 березня 2020 року по 14 липня 2020 року в загальній сумі 5801,80 грн визнані незаконними. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 помилково переказані кошти в сумі 5801,00 грн, пеню в сумі 1902,72 грн, 344,63 грн, інфляційних втрат, 3 % річних в сумі 147,79 грн, а всього 8196,94 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13 620 грн. Вказане рішення суду виконане 26 червня 2023 року.

Незважаючи на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2021 року про забезпечення позову, якою заборонено Банку здійснювати списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 , відповідач продовжив безпідставні списання грошових коштів.

Згідно виписки по картковому рахунку № НОМЕР_2 за період з 15 липня 2020 року по 04 січня 2024 року, здійснено наступні списання грошових коштів з рахунку: 14 квітня 2021 року - 900 грн, 29 квітня 2021 року - 1 032 грн, 14 травня 2021 року - 900 грн, 03 липня 2021 року - 5,44 грн, 13 липня 2021 року - 900 грн, 29 липня 2021 року - 3537,82 грн, 31 липня 2021 року - 0,81 грн, 31 серпня 2021 року - 368,01 грн. а всього на суму 7 644,08 грн.

Крім того, в той же час, як вбачається з матеріалів справи, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено наступні договори: договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної карти від 01 березня 2005 року, кредитний договір № NКН3F806360247 від 29 грудня 2006 року.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2012 року на користь Банку із ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної карти від 01 березня 2005 року станом на 08 листопада 2011 року в сумі 5513, 37 доларів США. Крім того, заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 серпня 2015 року на користь Банку з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по кредитному договору від 29 грудня 2006 року станом на 20 квітня 2015 року в сумі 131 953, 84 грн.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення об ґрунт+ованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог щодо стягнення з Банку грошових коштів у сумі 7644,08 грн позивач посилається на відсутність у відповідача законних підстав для договірного списання коштів з його рахунку.

Так, згідно з ч.3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом (ч.1 ст. 1074 ЦК України).

Пункт 6.1. «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» № 22 від 21 січня 2004 року (надалі - Інструкція), передбачає, що Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір (п.6.2 Інструкції) має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; найменування отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

Таким чином, вказується конкретний рахунок у договорі з банком як такий, з якого може здійснюватися договірне списання при настанні обумовлених обставин. У решті всіх випадків списання коштів без відома клієнта є незаконним.

Згідно з ч.2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини 2, 4 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставин, за яких банк має здійснити договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявністю договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Аналогічний порядок здійснення договірного списання встановлений Главою 6 Інструкції. Зокрема п.6.5. Інструкції передбачає, що у випадках якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Як встановлено судом першої інстанції, договір про надання банківських послуг, за яким позивачу було відкрито картковий рахунок на отримання заробітної плати, не містить реквізитів кредитного договору, не передбачає реквізитів рахунку, з якого має здійснюватися договірне списання коштів.

Згідно з ч.1 ст. 1071 Цивільного кодексу України Банк має право списувати кошти з рахунку клієнта виключно за його розпорядженням.

Між тим, ОСОБА_1 розпорядження про списання грошових коштів із своєї зарплатної картки на погашення кредитної заборгованості АТ КБ «Приватбанк» не надавав.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у відповідача підстав для списання грошових коштів з карткового рахунку для отримання заробітної плати ОСОБА_1 , оскільки останній не надавав згоду про списання коштів з його рахунку.

Доводи апеляційної скарги про те, що п. 4.5 Договору від 01 березня 2005 року та п. 2.2.5 та п. 2.3.5 кредитного договору №NKH3F806360247 від 29 грудня 2006 року, укладених між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 містять умови щодо договірного списання не заслуговують на увагу, оскільки їх зміст суперечить вищенаведеним нормам чинного законодавства України, якими врегульовано порядок договірного списання коштів. Більш того, дія вказаних договорів припинилася, що свідчить про неможливість застосування їх умов до правовідносин, які склалися між сторонами після укладення договору про надання банківських послуг, на підставі якого позивачу було відкрито картковий рахунок на отримання заробітної плати.

Також не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що шляхом списання коштів з рахунку позивача, здійснювалося погашення заборгованості, яка була раніше була стягнута в судовому порядку, оскільки не ґрунтується на нормах чинного законодавства України. Так, примусове виконання судових рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, порядок та умови звернення стягнення на грошові кошти, які знаходяться на рахунках боржника, заробітну плату тощо встановлено ст. ст. 48, 49 та розділом ІХ вказаного Закону.

До того ж, відповідачем не надано жодних доказів, зокрема виписок про рух коштів за рахунками на яких обліковується прострочена заборгованість позивача та меморіальних ордерів із зазначенням призначення платежу, із яких вбачалося б зарахування списаних грошових коштів в рахунок виконання вищевказаних судових рішень.

Також, не заслуговують на увагу посилання на Умови та правила надання банківських послуг, якими передбачено можливість договірного списання коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків, що відкриті в Приватбанку на ім`я позивача, оскільки вони не є належним та допустимим доказом погодження сторонами умов договору про договірне списання коштів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, якими передбачено можливість договірного списання коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків, що відкриті в Приватбанку на ім`я позивача.

Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Вказаний текст є лише електронною версією такого документу, яка не містить будь-яких необхідних для даного виду документа реквізитів, в тому числі дати та підпису як представника банку так і позивача. Тому положення зазначених Умов та правил не можуть бути застосовані до договірних відносин, які виникли між сторонами.

Також у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача неодноразово змінювалися банком, який може використовувати Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.

З урахуванням викладеного, Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою договору банківського рахунку, що узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17).

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість банку здійснювати списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості з усіх рахунків позивача.

Крім того, відповідно до п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

За такого, в результаті незаконного списання банком грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» виник обов`язок щодо виплати позивачу пені за період з 14 квітня 2021 року по 15 січня 2024 року яка становить 3737,49 грн.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16.

Оскільки зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» з повернення безпідставно отриманих коштів є грошовими, то стягненню на користь позивача підлягає не лише сума безпідставно списаних коштів в розмірі 7644,08 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 3 108,37 грн та 3 % річних у розмірі 586,87 грн за період з 14 квітня 2021 року по 15 січня 2024 року.

Крім того, правильним є висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача пені, на незаконну списану суму грошових коштів 5801,80 грн, яка стягнута за рішенням суду за період з 15 липня 2020 року по 26 червня 2023 року (дата фактичного повернення коштів) становить у розмірі 4255,73 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 3 080,10 грн та 3 % річних у розмірі 578,03 грн.

Надані позивачем розрахунки розміру пені та штрафних санкцій відповідачем не оспорювалися, своїх контррозрахунків під час розгляду справи позивачем також не надано.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу.

Приймаючи рішення щодо вимог позивача про стягнення на його користь судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_1 та адвокатом Заливчим Я.В. було укладено договір про надання професійної правової (правничої) допомоги від 04 січня 2024 року.

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг №АП-003 від 09 липня 2024 року загальна вартість наданих адвокатом послуг складає 13 626 грн.

Згідно п. 7.8. Договору про надання професійної правової допомоги від 09 липня 2021 року оплата послуг адвоката здійснюється протягом 3-х банківських з дня набрання рішення законної сили за фактичний обсяг наданих послуг на підставі Акта-приймання передачі наданих послуг.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу в сумі 13 626 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Між тим, колегія, переглядаючи рішення суду в цій частині, виходить з наступного.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.

У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Таким чином суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

У наданих поясненнях до суду представник відповідача заперечував проти розміру витрат на професійну правничу допомогу. Вважав їх неспівмірними зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Заливчим Я. В. 04 січня 2024 року укладено договір про надання професійної правової (правничої) допомоги.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг (з описом наданих послуг та їх вартості) № АП-003 від 09 липня 2024 року загальна вартість наданих адвокатом Заливчим Я. В. послуг у суді першої інстанції складає 13 626 грн.

З розрахунку суми судових витрат, зазначених в акті приймання-передачі надання послуг (виконаних робіт) № АП-003 від 09 липня 2024 року, вбачається, що він зроблений його представником адвокатом Заливчим Я. В. з розрахунку 1 514 грн (50% прожиткового мінімуму на одну працездатну особу), за одну годину роботи адвоката, як це передбачено пунктом 5 договору про надання правової допомоги від 04 січня 2024 року.

Згідно з детальним описом наданих адвокатом послуг, наведеним в акті приймання-передачі наданих послуг, вартість первинної консультації клієнта, вивчення документів та формування правової позиції (2 години) складає 3 028 грн, підготовка позовної заяви (в т.ч. виконання розрахунків 3% річних, пені та інфляційних витрат) та направлення її до Заводського районного суду м. Миколаєва та відповідачу (7 годин) складає 10 598 грн.

В той же час, колегія суддів вважає, що доводи відповідача щодо визначення та врахування часу, необхідного на підготовку процесуальних документів, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (вивчення матеріалів, формування правової позиції, дослідження судової практики, підготовка та подання до суду позову, складання розрахунку заборгованості), заслуговують на увагу.

За такого, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, критерію значимості справи для позивача, колегія суддів вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 8500 грн. витрат на професійну правничу допомогу. При цьому колегія суддів вважає, що зазначений в акті приймання - передачі надання послуг (виконаних робіт) № АП-003 від 09 липня 2024 року розрахунок є завищеним.

За таких обставин рішення суду на підставі п.1.ч.1 ст. 376 ЦПК України в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду та не можуть бути підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в повному у обсязі.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представником позивача - адвокатом Заливчим Я.В. заявлено про розподіл витрат на професійну (правничу) допомогу надану ним позивачу за складання цього відзиву у сумі 4540 грн та додано акт №АП 004 від 18 вересня 2024 року, в якому загальна вартість наданих послуг становить 7 570 грн.

Вирішуючи чи є розмір витрат позивача на правничу допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, колегія суддів враховує, що складення відзиву не потребувало додаткового правового аналізу з боку адвоката та формування правової позиції.

За такого, дослідивши заяву про розподіл зазначених витрат та додані документи, колегія суддів вважає, що розмір заявлених представником позивача - адвокатом Заливчим Я.В. витрат на професійну (правничу) допомогу у сумі 4 540 грн, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, витрати не є співмірними із виконаною роботою у суді апеляційної інстанції, отже їх розмір є завищеним.

Враховуючи наведене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на зазначені в апеляційній скарзі заперечення відповідача щодо їх розміру, підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача їх у розмірі 1 500 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2024 року в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши суму судових витрат з 13 626 грн. до 8 500 грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ 305299) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 1500 грн витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2024 року.